All About History Book of the British Empire Sixth Edition

Book of the

The incredible story of the empire that  dominated the world for 500 years

Includes 10 ways the empire shaped the world

SIXTH
edition
PRINTED IN THE UK
£9.99

Origins of Empire   Global trade   Imperial Century   Impact & legacy

Future PLC Quay House, The Ambury, Bath, BA1 1UA
Bookazine Editorial
Editor Fiona Hudson
Designer Anne-Claire Pickard
Compiled by Sarah Bankes & Adam Markiewicz
Senior Art Editor Andy Downes
Head of Art & Design Greg Whitaker
Editorial Director Jon White
All About History Editorial
Editor Jonathan Gordon
Art Editor Kym Winters
Editor in Chief Tim Williamson
Senior Art Editor Duncan Crook
Photography
All copyrights and trademarks are recognised and respected
Advertising
Media packs are available on request
Commercial Director Clare Dove
International
Head of Print Licensing Rachel Shaw
licensing@futurenet.com
Circulation
Head of Newstrade Tim Mathers
Production
Head of Production Mark Constance
Production Project Manager Matthew Eglinton
Advertising Production Manager Joanne Crosby
Digital Editions Controller Jason Hudson
Production Managers Keely Miller, Nola Cokely,  Vivienne Calvert, Fran Twentyman
Printed by William Gibbons, 26 Planetary Road,  Willenhall, West Midlands, WV13 3XT
Distributed by Marketforce, 5 Churchill Place, Canary Wharf, London, E14 5HU www.marketforce.co.uk Tel: 0203 787 9001
All About History Book of the British Empire Sixth Edition (AHB3628) © 2021 Future Publishing Limited
We are committed to only using magazine paper which is derived from responsibly managed, certified forestry and chlorine-free manufacture. The paper in this bookazine was sourced and produced from sustainable managed forests, conforming to strict environmental and socioeconomic standards. The paper holds full FSC or PEFC certification and accreditation.
All contents © 2021 Future Publishing Limited or published under licence. All rights reserved. No part of this magazine may be used, stored, transmitted or reproduced in any way without the prior written permission of the publisher. Future Publishing Limited (company number 2008885) is registered in England and Wales. Registered office: Quay House, The Ambury, Bath BA1 1UA. All information contained in this publication is for information only and is, as far as we are aware, correct at the time of going to press. Future cannot accept any responsibility for errors or inaccuracies in such information. You are advised to contact manufacturers and retailers directly with regard to the price of products/services referred to in this publication. Apps and websites mentioned in this publication are not under our control. We are not responsible for their contents or any other changes or updates to them. This magazine is fully independent and not affiliated in any way with the companies mentioned herein.

Future plc is a public company quoted on the London Stock Exchange  (symbol: FUTR)
www.futureplc.com

Chief executive Zillah Byng-Thorne
Non-executive chairman Richard Huntingford
Chief financial officer Rachel Addison

Tel +44 (0)1225 442 244

Part of the

bookazine series

SUBSCRIBE  &   SAVE  UP  TO  61%

Levereras direkt till din dörr eller direkt till din enhet

Välj bland över 80 tidskrifter och gör stora besparingar jämfört med butikspriset!
Pärmar, böcker och tidigare utgåvor finns också
Besök helt enkelt www.magazinesdirect.com

No hidden costs

Shipping included in all prices

We deliver to over 100 countries

Secure online payment

Allt om Historias bok om det brittiska imperiet sjätte upplagan

Boken om

Den otroliga berättelsen om imperiet som dominerade världen i 500 år

Innehåller 10 sätt som imperiet formade världen på

SJÄTTE
upplaga
TRYCKT I STORBRITANNIEN
£9.99

Imperiets ursprung   Global handel   Imperiets århundrade   Påverkan och arv

Wevälkomna till

1497-1997

Det har sagts att när det brittiska imperiet var som mäktigast var det så stort att solen aldrig gick ned över det. För att vara mer exakt berördes häpnadsväckande 33,7 miljoner kvadratkilometer - nästan en fjärdedel av planetens landyta - av den brittiska kolonialismens strålar vid den här tiden. Men när vi talar om imperiet är det naturligtvis inte bara territoriella vinster och förluster som är inblandade, och 1922 hade den brittiska monarken överblick över häpnadsväckande 458 miljoner undersåtar. Det var det största imperiet i historien - en kolossal bedrift för en obetydlig ögrupp som låg undangömd i den kyliga Nordatlanten. Så hur lyckades Storbritannien samla på sig en så vidsträckt domän? Här följer vi historien om en nations imperialistiska framfart genom fem århundraden, från dess rötter på 1400-talet till dess inverkan på dagens liv. Genom fantastiska bilder, illustrationer och artiklar kan du utforska en kontroversiell period i världshistorien och följa det brittiska imperiets strävan att tillfredsställa sin aptit på global dominans.

1497 - 1997

INNEHÅLL

Upptäck hur en liten önation kom att styra över ett imperium som solen aldrig gick ner över

8   A-Z om det brittiska imperiet Ta en alfabetisk tur genom hur den brittiska imperialismen påverkade världen

IMPERIETS URSPRUNG

20 Sådd av frön Ta en titt på de tidiga vinster som förutspådde uppkomsten och utvecklingen av det brittiska imperiet
22 Sir Walter Raleigh: Kartläggning av jordklotet Möt aristokraten från 1500-talet som banade väg för engelska bosättningar i den nya världen
26 Handelns och företagandets kungarike Kartlägg händelserna som orsakade en perfekt storm för kronans slutliga maktövertagande
36 Ostindiska kompaniet: Indiens företagsöverhuvud Lär dig hur denna privata handelsagent exploaterade utländska kolonier för deras inhemska varor
40 Tio handelsskatter Upptäck de mest värdefulla varorna som transporteras och byts ut i det nya globala handelsnätverket

IMPERIEBYGGANDE

44 Att bygga ett imperium Ta reda på hur Storbritanniens internationella räckvidd utvecklas
46 Nelson och slaget vid Trafalgar Möt ikonen som höjde profilen för en marin flotta som skulle bli drivkraften bakom Storbritanniens framgångar
56 Tet brittiska imperiet slår till Förstå de händelser som stärkte en nations makt och styrka
66 Tio blodigaste striderna i det brittiska imperiet Fokusera på de mest fruktansvärda konflikterna som utkämpades i imperiebyggets namn
74 Medier och propaganda Upptäck hur konstnärliga skildringar av brittiska territorier bidrog till att rättfärdiga koloniseringen
80 Australiens första straffkoloni Ta reda på vad som skickade utforskare och upptäckare österut - tillsammans med Storbritanniens fångar

VICTORIAS IMPERIUM

90 Det kejserliga århundradet Få en överblick över de händelser som definierade det "långa" 1800-talet
92 Victorias imperium Förstå drottning Victorias roll i att övervaka Storbritannien när det nådde höjden av sitt inflytande
100 Inne i den stora utställningen Förundras över skalan på en utställning av imperiets handelssegrar och industriella underverk
102 Isambard Brunel: Den brittiska industrins fader Få en inblick i det offentliga och privata livet för en ikonisk person inom den industriella revolutionen
106 Storbritannien blir en supermakt Utforska den industriella revolutionens framsteg som gjorde Storbritannien till en kraft att räkna med
102 David Livingstone: Missionär på ett uppdrag Ta reda på hur denne missionärs projekt att civilisera Afrika gjorde honom till en nationalhjälte
116 Kejsarinnan av Indien Upptäck hur ett indiskt myteri ledde till att den brittiska rajan tog makten

74

66

46

22

8

102

NEDGÅNG OCH EFTERMÄLE

124 En världsmakts nedgång Följ det brittiska imperiets fall från nåden runt om i världen
126 Victoria & slutet på en epok Upptäck hur en monarks död kom att bli en symbol för slutet på en epok
132 Vägen till självständighet Få en inblick i de åtgärder som vidtogs av kolonier som sökte befrielse
140 Hur imperiet formade världen Förstå hur den moderna världen har färgats av imperiets inflytande
148 Victorias imperium: Storbritanniens stolthet eller skam?  Fyra historiker debatterar det verkliga arvet från det rike som styrde vågorna

40

av

Brittiska imperiet

En sammanfattning på 26 bokstäver om ett imperium som styrde vågorna och dominerade världen i 500 år

Tet brittiska imperiet började göra sig gällande i världen i slutet av Tudorperioden under Elizabeth I:s styre. Under en drottning som öppet uppmuntrade utforskning och handel började britterna resa till länder långt utanför den egna nationens gränser. Efter det spektakulära nederlaget mot den spanska armadan styrde Britannia vågorna och var redo att börja bygga upp sitt imperium.
Tack vare den kungliga flottans styrka kunde Storbritannien expandera avsevärt, och på 1700-talet hade kolonier etablerats över hela världen. Överflödet av land gjorde Storbritannien till en ledande handelsmakt, och detta monopol bidrog till att expandera ekonomin samtidigt som militären blev en av de starkaste på jorden. Imperiet expanderade och krympte med tiden, men lyckades behålla sin överhöghet i århundraden.
Imperiet bidrog till att sprida den brittiska kulturen över hela världen. Det engelska språket, liksom inslag i religion, ekonomi, samhälle och politik införlivades i andra kulturer. I slutet av andra världskriget stod det klart att imperiet inte längre var välkommet i många kolonier och att det började gå mot sitt slut. Det brittiska imperiet må ha fallit sönder, men minnet av dess framgångar och misslyckanden kommer att bestå i århundraden framöver.

A-Z om det brittiska imperiet

Ett australiskt lag fotograferat vid Niagarafallen under en turné i Nordamerika 1878. I slutet av 1800-talet hade cricket blivit en internationell sport

Englands testmatch mot Sydafrika 1939 pågick i hela tio dagar och slutade oavgjort

Australien
Från koloni för fångar till fristad för nybyggare

Förlusten av Amerika ställde Storbritannien inför många problem, inte minst vad man skulle göra med det stora antalet fångar som nu inte var välkomna i den nya världen. Vart skulle fångarna ta vägen nu? Svaret var Australien. Fångkolonier inrättades för första gången 1788 när 11 fartyg från den "första flottan" anlände. Under 1800-talet blev landet attraktivt för nybyggare, och när guld hittades på 1850-talet ökade invandringen i takt med att människor drog nytta av den "australiska guldruschen". Australiens aboriginer fick se sitt antal minska på grund av faktorer som sjukdomar från den gamla världen och annektering av deras land.
Naturligtvis såg Storbritannien nu landet som ett användbart ekonomiskt verktyg. Handeln med guld och ull blomstrade, men det uppstod ofta konflikter mellan nybyggarna och de styrande om skatter och mark. I gengäld skyddade Royal Navy Australien från de tyska och franska imperierna, men det var inte tillräckligt och på 1880-talet började samhällena betrakta sig själva som "australiensiska" och imperiets grepp lossnade. Befolkningen växte med tre procent per år och den nationella rikedomen ökade dubbelt så snabbt som i Storbritannien. Trots en ekonomisk nedgång 1890 blev Australien självständigt 1901. Men Australien skyndade sig ändå att hjälpa Storbritannien i första världskriget, då de modiga Anzacs kämpade med utmärkelse vid Gallipoli och på västfronten.

Robert Baden-Powell fotograferad 1896 under sin militära karriär

Baden-Powell
"Ett liv utan äventyr skulle vara dödligt tråkigt"

Robert Baden-Powell var besatt av äventyr, en man som alltid föredrog naturen framför klassrummets begränsningar. Överstens bästa stund skulle komma i Afrika under belägringen av Mafeking 1899-1900. Belägringen ägde rum under det andra boerkriget, en ondskefull konflikt som ställde det brittiska imperiet mot Oranjefristaten. 20 officerare från specialstyrkorna, däribland Baden-Powell, skickades för att försvara gränsen. De blev omringade i staden men lyckades hålla stånd mot 7.000 boer i 217 dagar. Baden-Powell, som nu var generalmajor, var en hjälte, men inom några år hade han övergått från att vara militär till att bli scout. Den första boken om rörelsen, Scouting för pojkarskrevs 1908 och från och med nu utvecklades organisationen snabbt.

Cricket
Imperiets spel hade ett olycksbådande ursprung

Cricket spelas idag i många länder inom samväldet och dess popularitet spred sig snabbt i kolonierna i det brittiska imperiet. Grundandet av MCC (Marylebone Cricket Club) 1787 och antagandet av lagboken 1788 blev startskottet för professionaliseringen av sporten, som först spelades i Barbados 1806 och Sydafrika 1808. Cricket anammades också på andra håll i imperiet och ljudet av läder på pil hördes i Australien, Nya Zeeland, Indien och Karibien. Cricket var dock inte bara en sport - det användes som ett politiskt verktyg av britterna. Reglerna och bestämmelserna användes för att påminna ursprungsbefolkningen om hierarkin mellan dem och de vita bosättarna. Det förstärkte rasstereotyper och var en symbol för social kontroll. Det sågs som ett rått sätt att sprida civiliserade värderingar till dem som det brittiska imperiet ansåg vara ociviliserade. Imperiet byggde alltid på en aura av överlägsenhet, och denna kontroll fortsatte även efter slaveriets avskaffande.
Cricket förblev ett populärt tidsfördriv även efter att många av kolonierna blivit självständiga. Nu var det folkets sport snarare än en symbol för förtryck. Den mest berömda tävlingen mellan Australien och England hölls 1882. Den tidigare kolonin spelade in en chockseger som orsakade Sporting Times att "engelsk cricket hade dött" The Ashes föddes och sporten blev ännu mer populär än tidigare.

Robert Baden-Powells liv

Född
1857
Robert Stephenson Smyth Baden-Powell föds i London den 22 februari.
Barndom
1860
Han kallas "BP" eller "Stephe" och har nio syskon. Tyvärr dör hans far när han bara är tre år gammal.
Charterhouse
1870
Baden-Powell utbildas på en av de mest prestigefyllda skolorna i landet.
Karriär inom armén
1876
Efter att ha misslyckats med att komma in på college går han med i armén och blir kapten vid 26 års ålder.
Överlevnad under belägring
1899-1900
Baden-Powells enhet håller ut i 217 dagar under belägringen av Mafeking under det andra boerkriget.
Scouting
1907-08
Han lämnar armén bakom sig och bildar scoutrörelsen och publicerar den bästsäljande boken Scouting för pojkar.
Gift
1912
Han träffar Olave Soames, som kommer att få tre barn med Baden-Powell och hjälpa till att starta scouterna.
Död
1941
Efter många års resande och främjande av scouterna avlider Baden-Powell den 8 januari i Kenya.

Avkolonisering

Solen går ner över det brittiska imperiet

Trots att Storbritannien gick segrande ur andra världskriget hade konflikten negativa effekter på det som nu var ett sviktande imperium. Storbritannien må fortfarande ha haft det största imperiet av alla, men när två nya världsmaktsblock - Sovjetunionen och USA - växte fram blev landet en svag länk och tvingades, ekonomiskt förlamat, att överge sina dyrbara ägodelar. Vägen till glömska började med Indiens delning 1947, bara fem år efter att "Quit India"-rörelsen hade slagits ned 1942. Det var en enorm förlust och imperiets militära muskler minskade snabbt. Värre skulle det bli i och med Suezkrisen 1956. Genom att förlora kontrollen över den ekonomiskt viktiga Suezkanalen försämrades Storbritanniens finansiella, militära och internationella ställning ytterligare.
När Storbritannien började återuppbygga sina sönderslagna städer efter kriget hade man inga resurser att upprätthålla ett imperium som under lång tid hade upplevt en våg av nationalism. Kenya, Uganda och Tanganyika var alla självständiga 1963 och de vita nybyggarnas revolt i Sydrhodesia 1965 var ett annat exempel på den brittiska militärmaktens nedgång. Att imperiet splittrades berodde på brist på pengar och brittisk svaghet, men också på att många av kolonierna gjorde stora insatser på de allierades sida i kriget. Storbritanniens inträde i EEG 1973 innebar ett effektivt slut på de imperialistiska ambitionerna, och begreppet imperium kunde nu bara ses i traditioner och kultur, inte i gränser och skjutvapen.

25.000 minor lades ut på Falklandsöarna och många är fortfarande aktiva, vilket utgör ett hot mot både öbor och pingviner

Efter andra världskriget hade Storbritannien större krigsskulder än något annat land och imperiet drabbades av detta

Falklandskriget

Landets beslutsamma klamrar sig fast vid territorium

Ostindiska kompaniets fartyg lossar i Londons hamn med ännu en full last av dyrbart te

Tipu Sultans fall, härskare över kungadömet Mysore och länge fiende till Ostindiska kompaniet

Ostindiska kompaniet

Företaget som utvecklades från mindre handlare till regelrätt härskare

Ostindiska kompaniet, som var en av imperiets största institutioner, var en affärsmässig mastodont när det var som störst. Organisationens rötter går tillbaka till 1601 då brittiska fartyg för första gången satte segel mot "Ostindien". Fler och fler fartyg hörde talas om de rika kryddor och material som fanns tillgängliga, och handelsförbindelserna började växa. Britterna var inte den första europeiska makt som gjorde resan, men de pumpade in resurser i affärsverksamheten. År 1690 hade de handelscentrum över hela Indiens väst- och östkust. I takt med att det brittiska inflytandet ökade och det indiska mogulriket försvagades började handeln förvandlas till ockupation. Bolaget kunde nu ta ut höga skatter och försvara sina intressen med våld. Detta hade en katastrofal effekt på de lokala indiska samhällena som fick se sin ekonomi och sitt samhälle effektivt tas över.
Ostindiska kompaniet var som mest lönsamt under första hälften av 1700-talet då indisk bomull massexporterades och försåg den brittiska konsumenten med billiga kläder av god kvalitet. Bolaget började snart ta mer än det gav och började blanda sig i indisk politik. Detta uppmärksammades av den brittiska regeringen, som satte företaget under statlig kontroll 1783. Ostindiska kompaniet är ett exempel på att brittisk handel inte var välkommen längre, och dess hårda påverkan på Indien bidrog till att utveckla en nationalistisk känsla i landet. År 1858 avskaffades det helt och hållet och British Raj skapades.

På 1980-talet fanns imperiet inte längre, men Storbritannien var fortfarande fast beslutet att skydda det som fanns kvar av arvet. Falklandsöarna, en avlägsen koloni i Sydatlanten, var ett av de få kvarvarande territorierna. Militärdiktaturen i grannlandet Argentina, under ledning av Leopoldo Galtieri, beslöt att invadera öarna den 2 april 1982 och hänvisade till öarnas arv från Spanien och geografiska läge som skäl för ockupationen. Margaret Thatchers regering gick emot andra länders råd och beslutade att Storbritannien måste slå tillbaka. Konflikten varade i två månader och 649 argentinska och 255 brittiska militärer miste livet, tillsammans med tre öbor. Den argentinska kapitulationen kom den 13 juli.

Brittiska fartyg övervakar sina besittningar och patrullerar kusten utanför Hong Kong år 1800

Storbritannien expanderade till och med så långt som till Tibet under de sista åren av det stora spelet under Younghusband-expeditionen 1903-04

Det stora spelet
1800-talets kalla krig som satte Storbritannien och Ryssland på randen till krig

Undertecknandet av det rysk-persiska fördraget 1813 oroade britterna. Den brittiska kronan var oroad över de ryska intressenas expansion i Asien och försökte skydda Indien genom att expandera sitt eget imperium norrut. Slagfältet mellan de två blocken kom att bli Afghanistan, som fungerade som en buffertzon mellan de två makterna. Storbritannien ville använda Afghanistan för sina egna imperialistiska syften, vilket resulterade i tre anglo-afghanska krig. Det mest framträdande var det andra anglo-afghanska kriget, där en brittisk seger gav imperiet ett nytt protektorat.
Det stora spelet utspelade sig också i Persien. Persien var ursprungligen allierat med britterna, men bytte 1825 stöd till Ryssland och övertalades 1837 att anfalla Herat, ett brittiskt territorium i Afghanistan. Anfallet slogs tillbaka av britterna, men Persien förblev ryskt fram till Krimkriget 1853. The Great Game upphörde officiellt i och med den anglo-ryska konventionen 1907, som avslutade nästan 100 år av spänningar och konflikter. Persien delades mellan de två supermakterna och Afghanistan förblev ett brittiskt protektorat tills det blev självständigt efter första världskriget.

Hong Kong
Ett viktigt handelscentrum som nästan ständigt härjades av krig och konflikter

Ostindiska kompaniet anlände till Hongkong 1635 och var angelägna om att bedriva handel med både kineserna och portugiserna, som hade stora karteller i området. Silke, kryddor och te var viktiga handelsvaror för britterna, men handeln begränsades av den kinesiska regeringen, som insisterade på att all handel skulle gå via hamnen i Kanton och utvalda kinesiska köpmän. På 1800-talet hade opium blivit den viktigaste produkten i regionen, och i ett försök att få slut på det första opiumkriget överlämnades Hongkong till britterna 1841.
Efter att krigen var över undertecknade Storbritannien 1898 ett hyresavtal som gav dem äganderätt till ön i 99 år. Under andra världskriget togs ön helt över av japanerna. Ockupationen varade fram till 1945, men därefter tvingades Hongkong anpassa sig till det nya kommunistiska Kina. Anpassningen gick bra, med ett ekonomiskt uppsving på 1950-talet som ledde till att Hongkong utvecklades till en finansiell stormakt på 1970-talet. År 1997 löpte det brittiska hyreskontraktet ut och Kina krävde att Hongkong skulle återlämnas. Den brittiska regeringen försökte inledningsvis förhandla, men insåg snart de potentiella administrativa och ekonomiska svårigheterna och backade. Hongkongs förlust innebar att den sista ekonomiskt livskraftiga kolonin lämnade imperiet. Det imperialistiska äventyret var över.

Uttrycket "Great Game" myntades av den brittiske underrättelseofficeren Arthur Conolly och populariserades av Rudyard Kipling

Svälten ansågs av vissa britter vara en gudomlig handling av Gud

Irländsk hungersnöd
Mer än 1 miljon människor dog i en katastrof som den brittiska regeringen inte lyckades agera på och förbättra

Effekterna av potatissvälten var förödande för den gröna ön. Uppskattningsvis 1 miljon människor (en häpnadsväckande åttondel av landets befolkning) dog och ytterligare 1 miljon emigrerade för att undvika hungersnöden. Potatis hade varit Irlands basföda, men blev oätlig när en sjukdom som kallas bladmögel spred sig runt grödorna och förvandlade dem till svarta, kletiga röror. En 50-procentig förlust av skördar lamslog landet under tre på varandra följande skördar 1845-47.
De brittiska whig- och toryregeringarna beslutade sig för att vara så laissez-faire som möjligt i Irlandsfrågan. Att förhindra export av irländskt spannmål till andra länder skulle ha varit en effektiv politik, men den genomfördes inte eftersom regeringen praktiskt taget kopplade bort sig själv från problemen med hungersnöden. Irland fick visserligen majs skickad till sig, men antingen distribuerades den inte effektivt, det fanns inga maskiner för att förvandla den till mjöl eller så var den för dyr för att den genomsnittlige irländaren skulle ha råd med den.  Avgörande var också att soppkökssystemet, som var ett effektivt system som dagligen gav mat åt 3 miljoner människor, lades ned efter bara sex månader. Tanken på att förse Irland med mat fanns helt enkelt inte på whig- eller torypartiernas agenda och ansågs inte vara ett imperialistiskt ansvar. Några offentliga arbeten genomfördes för att förbättra situationen, men den brittiska regeringens ideologi om frihandel förhindrade i stort sett all form av strukturerad hjälp. För många var emigration det enda alternativet och Irlands befolkning sökte sig till hamnarna när Amerika och den nya världen lockade.

Boerkriget följde på Anglo-Zulu-kriget och var en blodig, men framgångsrik, tvåårig konflikt

David Livingstone var en av de första som kopplade myggor till den dödliga sjukdomen malaria

Jingoism
Kejsardömets aggressiva utrikespolitik och envisa imperialism

Jingoism - den nationalistiska och patriotiska tron att det egna landet är bäst - var utbredd inom imperiet, särskilt när den var som störst i slutet av 1800-talet. Storbritanniens aggressiva maktdemonstrationer för att upprätthålla och utvidga sitt imperium överdrevs naturligtvis av pressen, och genom smart propagandaspinn framställdes nästan allt som imperiet gjorde i positiv dager.
Uppkomsten av andra supermakter som Tyskland och Ryssland bidrog bara till att underblåsa chauvinismen, vilket resulterade i arroganta ideologier som "splendid isolation" och kapprustning inom marinen. Den tidens invasionslitteratur som HG Wells Världarnas krig spädde också på ryssfientligheten och paranoian. Jingoism var inget nytt fenomen (Storbritannien hade alltid haft starka rivaliteter med till exempel Spanien och Frankrike), men politikerna var oroliga för att arbetarklassens väljare var farliga för den brittiska politiken. Både de konservativa och liberalerna kom att inse att en självsäker utrikespolitik var det bästa sättet att tilltala allmänheten. Vågen av chauvinism varade fram till första världskriget, då det stora kriget för alltid förändrade människors syn på konflikter.

Kitchener
Den brittiske militärledaren som odödliggjordes på den berömda rekryteringsaffischen för armén

Horatio Kitchener, född på Irland och utbildad i Schweiz, (och hans omedelbart igenkännbara mustasch) är nu ikoniska bilder av Storbritannien och dess imperium. Kitcheners militära karriär var omfattande och pågick från 1871 till hans död 1916.
Kitchener började som kunglig ingenjör, men hans karriär tog snart fart och 1886 utsågs han till generalguvernör i östra Sudan. Den uppåtgående kurvan fortsatte och hans insatser i Mahdistkriget, och i synnerhet segern i slaget vid Omdurman, gjorde honom till nationalhjälte hemma i Storbritannien. Kitcheners metoder var dock inte alltid populära, och hans användning av koncentrationsläger i boerkriget kritiserades hårt.
Trots detta utnämndes Kitchener till viscount 1902 och befordrades till statssekreterare för krigsfrågor vid krigsutbrottet 1914. Till skillnad från många av sina samtida förutsåg Kitchener en lång konflikt och agerade i enlighet med detta genom att skapa den nya armén. Det var dock här som hans karriär tog en vändning till det sämre. Han var notoriskt svår att arbeta med och hans stöd för den dåligt planerade Dardanellerna-kampanjen blev en vändpunkt; sedan skadade skalkrisen 1915 hans aktier ytterligare.
Kitchener överlevde inte kriget och dödades ombord på HMS Hampshire, som sänktes den 5 juni 1916 av en tysk mina under ett uppdrag att uppmuntra det ryska motståndet mot Tyskland. Kitchener hade tvivelaktiga metoder när det gällde krig, men han är ihågkommen för det stora antal män han organiserade i början av första världskriget och, naturligtvis, för affischen.

Livingstone
En man som ägnade sitt liv åt att utforska många nya länder

David Livingstone föddes i arbetarklassen i Glasgow och fick lära sig läsa och skriva av sin far. Han studerade vid Anderson's University och hade snart samlat ihop tillräckligt med pengar för att flytta till London. År 1841 förverkligades hans dröm om att utforska och han skickades till Afrika som missionsläkare. Livingstone var en Guds man, och när han nådde Kalahariöknen i Afrika började han omvända många av lokalbefolkningen till kristendomen. Förutom sina religiösa värderingar lärde han sig om den verkliga omfattningen av slavhandelns fasor och utforskade Botswana och Nagmisjön.
Livingstone gjorde flera resor till Afrika och oavsett om han färdades till fots, i kanot eller på oxrygg, var han regelbundet nära att dö av vilda djur eller sjukdomar. Han träffade många lokala stammar och Livingstones skrifter bidrog till att öka kunskapen om slavhandeln och farorna med malaria och skörbjugg. Den statliga finansieringen tog slut i slutet av 1850-talet, men 1866 hade skotten samlat ihop tillräckligt med egna medel för att finansiera en ny resa. Den här gången var destinationen Nilens källa. Det skulle visa sig bli hans sista expedition. Med nästan ingen besättning kvar och drabbad av lunginflammation försvann Livingstone och hittades först i oktober 1871 i Ujiji i Tanzania. Fysiskt utmattad, men alltid hängiven sitt jobb, dog Livingstone i maj 1873. Det brittiska imperiet har honom att tacka för att han kartlade stora delar av den tidigare outforskade afrikanska kontinenten.

En polisman håller vakt över en grupp Mau Mau-stamfolk som misstänks för att ha planerat och agerat mot det brittiska styret

Upproret är kontroversiellt än i dag och 2013 bad den brittiska regeringen formellt om ursäkt för sin brutala strategi

Nelson
Flottans geni som förväntade sig att varje man skulle göra sin plikt

Horatio Nelson var en av de största militära hjärnorna som någonsin funnits inom Royal Navy. Han växte upp i en liten by i Norfolk och inledde sin karriär inom flottan vid 12 års ålder som kadettaspirant. Den unge mannens talanger lyste igenom och han avancerade snabbt i graderna och blev kapten 1779. Före Trafalgar tjänstgjorde Nelson i Nord- och Sydamerika och Karibien. Slaget vid St Vincent 1797 var en av hans tidigaste segrar, då Royal Navy slog ett förödande och avgörande slag mot Armada Española. Nelson var nu vördad på hemmaplan och utnyttjade återigen sin genialitet i en fantastisk seger över fransmännen i slaget vid Nilen 1798. Efter att ha blivit amiral fann Nelson tid att besegra en stark styrka vid Köpenhamn 1801.
Det Nelson kommer att bli mest ihågkommen för, och det som det brittiska imperiet är honom evigt tacksam för, är dock Trafalgar. Tredje koalitionens krig rasade på det europeiska fastlandet, men Nelson hjälpte flottan att vinna en imponerande seger. Segern kostade honom livet men bekräftade hans plats i historien.

Mau Mau
Ett blodigt uppror som skakade ett redan sviktande imperium i dess grundvalar

Under tiden efter andra världskriget spred sig en våg av nationalism över Afrika. De europeiska stormakternas styre närmade sig sitt slut i och med avkoloniseringen. Det brittiska imperiet var en av de nationer som drabbades hårdast av denna nationalistiska drivkraft, särskilt i Kenya. Upproret, som kallades Mau Mau-upproret, syftade till att helt utrota alla former av brittiskt styre i Kenya. De första hemliga anti-brittiska mötena hölls i augusti 1951 i huvudstaden Nairobi, och alla medlemmar svor Mau Mau-eden. I oktober 1952 hade de frekventa brandattackerna och morden som Mau Mau utförde till slut fångat den brittiska regeringens uppmärksamhet, som omedelbart skickade över trupper. Upproret hade eskalerat.
Undantagstillstånd utlystes i Kenya medan fientligheterna fortsatte. 40 personer, både vita bosättare och svarta icke-Mau Mau-anhängare, mördades inom loppet av bara fyra veckor när Mau Mau officiellt förklarades vara en terroristorganisation. Brittiska soldater svarade med att arrestera tusentals upprorsmän och spärra av stamområden för att begränsa Mau Mau-rörelsen. År 1954 minskade upproret i takt med att fler ledare tillfångatogs och förhördes. Britterna erbjöd amnesti, men detta avvisades blankt och dödandet fortsatte. År 1955 hade 70.000 misstänkta Mau Mau fängslats, vilket bromsade upp upproret som ledde till att undantagstillståndet slutligen upphörde 1959. Upproret var en blodig episod som visade att den europeiska makten i Afrika var på väg att försvagas och var en katalysator för Kenyas självständighet 1963.

Opiumkrigen
Två konflikter som hade en bestående effekt på Fjärran Östern

Opium var en stor affär för det brittiska imperiet. Det var en vara som sålde bra i Kina och handeln med opium bidrog till att finansiera britternas efterfrågan på te och siden. Nackdelen med affärerna var dock de obehagliga effekter som opiumet hade, och beroendet av drogen blev ett problem. När den kinesiska regeringen insåg vad som hände med deras folk införde de restriktioner för handeln, vilket minskade de brittiska vinsterna. Resultatet blev krig.
Det första kriget började efter att kineserna förstört 20.000 kistor med opium. För att stödja sina intressen skickade den brittiska regeringen en expeditionsstyrka för att ockupera staden Kanton i maj 1841, och intagandet av Nanking i augusti avslutade kriget med en brittisk seger. Det andra kriget var av större omfattning då fransmännen gav sig in i konflikten. Militära operationer inleddes i slutet av 1856 och 1858 hade brittisk kanonbåtsdiplomati tvingat kineserna till förhandlingar. Ett antal fördrag legaliserade återigen importen av opium, men fientligheterna återupptogs när kineserna besköt britterna i juni 1859. Förargade återvände britterna och fransmännen med en enorm styrka i augusti 1860 och intog Peking, vilket avslutade kriget en gång för alla.

Straffkolonier
Kejsardömet hade många fångar som alla behövde låsas in

Drottning Victoria
Den långvariga monarken som var känd för att inte vara road
Drottning Victoria styrde Storbritannien under en tid av välstånd och relativ fred. Hennes styre sammanföll med en lång period som kallades "Pax Britannica", under vilken Storbritannien blev det ledande imperiet i världen. Victoria gifte sig med sin tyske kusin prins Albert av Sachsen-Coburg och Gotha 1840 och paret kom att regera över en omåttligt populär monarki.
Den viktorianska eran är ihågkommen för industriell expansion och ekonomiska framsteg, men också för utveckling inom konst och vetenskap, som till exempel den stora utställningen 1851. Storbritannien fungerade som en konstitutionell monarki där drottningen ibland hade ett finger med i spelet i politiken.
År 1854 utbröt en konflikt i form av Krimkriget. I samband med konflikten delades Victoriakorset ut för första gången 1856, en medalj som skulle komma att bli den högsta utmärkelsen för militära prestationer i Storbritannien. På hemmaplan utvecklades Storbritannien snabbt med den industriella revolutionen i full gång. På 100 år växte befolkningen från 16 till 41 miljoner.

Raj
Raj, som efterträdde bolagsstyret, innebar en ny era för Indien

Ett av de mest effektiva sätt som det brittiska imperiet använde Amerika på var kanske dess roll som ett enormt fängelse. Uppskattningsvis 50.000 av imperiets fångar skickades till den nya världen, vilket utgjorde en fjärdedel av alla brittiska bosättare under 1700-talet. De första fångarna skickades över 1718 enligt regeringens nya transportlag, som införde masstransporter av straffångar till det som idag är delstaterna Virginia och Maryland. När de 13 kolonierna försvann efter den amerikanska revolutionen behövde Storbritannien skapa fler straffkolonier för att låsa in sina brottslingar. Till en början hölls många av fångarna på skepp (fängelseskrov) på Themsen och tvingades städa floden, men det var ingen långsiktig lösning. År 1786 kom svaret och straffkolonier inrättades i Australien, Karibien, Indien och Singapore.
Det brittiska imperiet var inte det enda imperiet som använde sig av straffkolonier, men det övervakade några av de mest omfattande. Teorin var att brottslingar kunde erbjuda billig arbetskraft på plantager och arbetshem samtidigt som de var helt avskilda från resten av befolkningen. Allt förändrades 1779 då Penitentiary Act gav tillstånd att öppna statliga fängelser som syftade till att få slut på korruptionen i fängelserna. Införandet av straffkolonier var ett ambitiöst projekt, men det lättade på trycket på imperiet och var en hållbar lösning på Storbritanniens enorma antal fångar.

År 1858 befriades det vacklande Ostindiska kompaniet från sina politiska uppgifter efter det indiska upproret och Brittiska Indien hamnade i händerna på den brittiska kronan. Radjan omfattade inte hela Indien utan styrde över cirka två femtedelar av subkontinenten. En rad brittiska vicekungar styrde Indien, eftersom området förblev en ekonomisk och militär tillgång för Storbritannien. 20 procent av Storbritanniens export gick till Indien och många indier antogs till den brittiska armén. 20.000 soldater och tjänstemän styrde över 300 miljoner indier. Så småningom började lokalbefolkningen ogilla det brittiska styret, eftersom det ofta lämnade dem fattiga och utan mat, medan imperiets vinster och ambitioner sattes i första rummet. Den indiska nationalkongressen bildades 1885, vilket gav ursprungsbefolkningen en intellektuell och centraliserad röst. Organisationen bidrog till Gandhis uppgång i början av 1900-talet och fick nationen på väg mot självständighet, som så småningom uppnåddes 1947.

Mellan 1840 och 1882 utsattes Victoria för sju mordförsök

Vicekonung Lord Canning träffar Maharaja Ranbir Singh 1860 och samtal förs om att utöka britternas framfart i övre Indien

Boston Tea Party var den mest kända handlingen av trots mot skatt och bidrog till utbrottet av det amerikanska självständighetskriget

Uganda var en del av brittiska Östafrika och många lokala män anställdes för att bygga spåren

Slaveri
En skamlig skamfläck på imperiets arv

När imperiet ständigt expanderade var det vanligt att det uppstod brist på arbetskraft i de brittiska territorierna. För att råda bot på detta beslutade Storbritannien (tillsammans med många andra europeiska makter) om en fruktansvärd lösning: slavhandeln. Den första resan gjordes av John Hawkins år 1562 och den transatlantiska slavhandeln var född. I en triangel mellan Europa, Nord- och Sydamerika och Afrika fördes miljontals afrikaner bort från sina hem och tvingades arbeta på plantager i den nya världen. Denna fria arbetskraft var till stor nytta för de europeiska stormakternas ekonomier. År 1807 antogs lagen om slavhandelns avskaffande, som slutligen satte stopp för denna vidriga sedvänja, men den fortsatte i vissa kolonier fram till 1838. Ända fram till 1900-talet reste en flotta från Royal Navy, känd som West Africa Squadron, runt längs Afrikas kust och befriade slavar eftersom attityderna inte förändrades så snabbt.

Te
Drycken som blev en viktig handelsvara i kejsardömet

Ett av de finaste resultaten av Storbritanniens expansion i Asien var tehandeln. På grund av det höga priset var det främst en dryck för de rika, och den första beställningen gjordes 1664. Teblad blev snart en stor affär och Ostindiska kompaniet ökade snabbt teproduktionen, särskilt i Assam i Indien. Genom att anställa billiga arbetare för teplockning blev det en lönsam industri och ett kulturellt fenomen i Storbritannien, som konkurrerade ut kaffe som nationens favoritdryck. Varje resa från Kina eller Indien till Storbritannien kunde ta månader och skatten på te var mycket hög, vilket ofta ledde till skatteflykt genom smuggling. Efter Ostindiska kompaniets fall blev tehandeln ett fritt spelrum och köpmännen chartrade snabba fartyg, så kallade clippers, för att få en del av kakan. Sedan det först började handlas med te har det utan tvekan blivit Storbritanniens och imperiets dryck.

Just det, ja: Tepåsarna var ännu inte uppfunna, så de dyrbara tebladen transporterades tillbaka till Storbritannien i träkistor, så kallade caddies

Hela järnvägen låg faktiskt i Kenya och bidrog till att bygga upp staden Nairobi

Ugandas järnväg
"Lunatic Express" som banade väg genom både Uganda och Kenya

1.062 kilometer spår, den ugandiska järnvägen började sitt liv den 30 maj 1896 när den första plattan lades. Det första tåget lämnade Mombasa station två år senare. Spåret var en idé av George Whitehouse, en veteran inom järnvägsbyggen i England, Sydafrika och Indien. Många av de första loken som rullade ut på spåren var begagnade importer från Indien. 31.983 indier skickades till Afrika för att bygga järnvägen, tillsammans med några tusen östafrikaner. Förhållandena var hårda för arbetarna och de kunde ibland gå i dagar utan vatten på grund av försenade eller urspårade vattentåg. Den farligaste delen av jobbet var dock de så kallade "människoätarna i Tsavo". När järnvägen byggdes över Tsavofloden blev arbetarna jagade av ett antal lejon som dödade cirka 20 män.
Det fanns många faror längs vägen, men järnvägen blev slutligen färdig 1901. Lunatic Express hjälpte britterna att förhindra tyskt inflytande i området och var ett effektivt politiskt drag för att kontrollera Nilen och tillgången till den östafrikanska kusten. Järnvägen var inte populär bland infödingarna och kallades för "järnormen". Kedongmassakern 1895 resulterade i 500 dödsfall efter att en arbetarkaravan attackerats av massajerna som var upprörda efter att två flickor påståtts ha blivit våldtagna. Delar av spåret är öppet idag och har införlivats i Kenya Railways Corporation.

Vimy-åsen
Ett avgörande ögonblick för kanadensiska trupper som stred på imperiets sida under första världskriget

Vimy Ridge var det slag under första världskriget där de kanadensiska soldaternas mod och effektivitet kom till sin rätt. Trupperna fick order om att inta den starkt försvarade åsen, som hade en fantastisk utsikt över de brittiska linjerna och var strategiskt viktig för Centralmakterna. En fransk attack hade redan misslyckats, så anfallet var noga förberett. Anfallsplanen var en artillerispärreld som skulle hålla tyskarna nere medan kanadensarna stormade fram genom underjordiska tunnlar mot fiendens linjer. Slaget inleddes kl. 05.30 den 9 april med dånet från 1.000 artilleripjäser när 15.000 kanadensiska infanterister stormade de tyska skyttegravarna under kraftig kulspruteeld. I slutet av dagen hade 10.000 dödats eller sårats, men Hill 145, åsens högsta punkt, erövrades framgångsrikt genom en bajonettattack mot de sista maskingevärsnästena. Ett monument står nu på denna plats för att hedra minnet av de enorma handlingarna av mod och uppoffring.

Prins Albert har fått äran av att ha fört hit de första julgranarna, men de fördes faktiskt hit under den georgianska perioden

Julgran
Invasionen av vintergröna växter i de brittiska hushållen

De må vara en stapelvara i jultraditionen nu, men före den viktorianska eran var julgranar, som vi känner dem idag, en sällsynthet. De första julgranarna fördes över till Storbritannien år 1800 av George III:s tyska hustru drottning Charlotte, men det var först på 1840-talet som de blev riktigt populära tack vare drottning Victorias tyske make prins Albert.
Populariteten ökade ytterligare när kungafamiljen avbildades med sin egen gran och företagen kom in i bilden först 1880 när Woolworths började sälja julgransprydnader. Ursprungligen var det den tyska Springelbaum som valdes, men den började ersättas av den norska granen i takt med att efterfrågan ökade under 1880-talet. I slutet av 1800-talet hade julen i det brittiska imperiet förvandlats från ett knappt uppmärksammat datum till en nationell helgdag.

Förlusterna av människoliv var höga, men segern vid Vimy Ridge var den mest framgångsrika framryckningen av Triple Entente fram till dess

Westminstersystemet
Hur lagstiftning och styrning spreds från Storbritannien till imperiets ytterområden

Förlusten av USA ledde till en politisk omvälvning i imperiet. Durhamrapporten, som skrevs 1839, har beskrivits som "boken som räddade imperiet" och lade fram idén om att kolonierna skulle styra sig själva. Storbritannien styrde en femtedel av världens befolkning när landet var som störst, men med tiden kunde man inte hålla alla politiska institutioner i sitt vidsträckta imperium i schack. Ett tvåpartisystem utvecklades i många av de brittiska besittningarna, och Kanada fick en ansvarig regering 1848 och Australien 1855. Systemet gynnade Storbritannien eftersom det minskade trycket på parlamentet att fatta beslut för alla de länder som Storbritannien styrde, men det gav fortfarande Storbritannien högsta makten över kolonierna. Det gynnade kolonierna eftersom det gav dem möjlighet att styra med en känsla av självständighet och frihet.
De flesta kolonier antog det så kallade Westminstersystemet. För många av dessa länder är det politiska systemet i dag en sista rest av det brittiska styret och har, med viss anpassning, tjänat deras politik väl. Till exempel använder sig Indien fortfarande av systemet, trots stora uppror och en framgångsrik självständighetssträvan. Det har dock blivit impopulärt i vissa tidigare kolonier. Upploppen på Salomonöarna 2006 motiverades av valet i april 2006 och många har kritiserat Westminstersystemet eftersom det kan misslyckas med att återspegla vem väljarna röstar på med sitt majoritetsvalsystem.

Westminstersystemet bidrog till att upprätthålla ett samvälde även efter avkoloniseringen

Yorktown
Den viktiga belägringen som satte stopp för de stora fientligheterna i det amerikanska självständighetskriget

Yorktown var kanske ett av de mest avgörande slagen i imperiets historia och innebar slutet på det brittiska greppet om Amerika. Den brittiske befälhavaren Lord Cornwallis hade flyttat sina trupper till Yorktown i Virginia i hopp om att kunna upprätthålla kommunikationen med den brittiska huvudarmén i New York. George Washington beordrade den franske generalen Lafayette och en amerikansk och fransk koalitionsarmé att förhindra Cornwallis flykt från Yorktown. En sjöblockad upprättades och kort därefter ryckte landtrupper fram mot de brittiska ställningarna. Efter att britterna förlorat den marina överlägsenheten i slaget vid Virginia Capes isolerades Cornwallis och hans män. Efter 20 dagar var situationen hopplös och Yorktown kapitulerade med 8.000 brittiska fångar. Nederlaget i sig var ingen stor förlust, men det började övertyga den brittiska regeringen om att överväga fred.

Britterna ville kapitulera inför fransmännen men tvingades erkänna sig besegrade av amerikanerna

Anglo-Zulu-kriget orsakades främst av brittisk aggression och är välkänt för det heroiska försvaret vid Rorke's Drift

Cornwallis kapitulation avbildas av John Trumbull, en konstnär som anlitats av den amerikanska regeringen för att producera patriotiska målningar

Zuluerna
Före boerkriget fann britterna ett annat stort hot mot sin önskan att styra södra Afrika

Under de första åren av 1800-talet var zuluerna de största makthavarna i södra Afrika. Men när nybyggare anlände från andra länder dröjde det inte länge förrän våldsamheter bröt ut mellan dem och de nya boer och brittiska kolonister som hade upptäckt guld och diamanter i zuluernas land. I London var den brittiska regeringen inte särskilt intresserad av krig, men högkommissarien för Sydafrika, Bartle Frere, hade andra idéer och utfärdade ett ultimatum till zuluerna. De hårda villkor som ställdes följdes inte och ledde som väntat till krig.
Anglo-Zulu-kriget började i januari 1879. Zuluerna hade ett numerärt övertag med kung Cetawayo, som kunde stoltsera med styrkor på 40.000 man. Den första stora konflikten var vid Isandlwana, där 806 brittiska soldater dog i vad som blev en eftertrycklig seger för zuluerna. Samma dag anfölls ett litet brittiskt läger kallat Rorke's Drift av ett stort antal zuluer, men garnisonen på bara 145 man höll anmärkningsvärt nog ut.
Allt eftersom kriget fortskred vände vinden mot zuluerna, som inte var någon match för brittisk taktik och eldkraft.
Ett talande exempel på detta kom vid Kambula i mars 1879, då cirka 2.000 zuluer dog medan britterna bara förlorade 18 man. Detta nederlag bröt ner zulunationen och överlämnade i praktiken deras land till britterna.
Den brittiska imperialismen hade erövrat Sydafrika och området skulle bli en viktig del av imperiet tills kriget bröt ut igen 1880, den här gången mot boerna.

© Alamy; Thinkstock; Look & Learn

Den katastrofala och pinsamma förlusten vid Isandlwana täcktes upp; många av den viktorianska allmänheten hörde aldrig den sanna historien

Utforska de händelser som lade grunden till Storbritanniens strävan efter dominans och överhöghet

26

20

Imperiets ursprung

Västindien
Den första engelska bosättningen på en ö i västra Atlanten kom av en slump 1609. Skeppsbrutna från ett engelskt fartyg på väg till Virginia fann säkerhet på Bermuda. När nyheten om denna ö nådde England skickades ett fartyg med 60 nybyggare ut 1612. Tre decennier senare får religiösa motsättningar en grupp oliktänkande att hitta en egen plats på Bahamas.

Sådd av frön

Drivet av maritim expansion och kommersiella ambitioner satte Storbritannien segel för att erövra resten av världen

Nordamerika
År 1620 lämnade den kanske mest berömda immigrantbåten Plymouth ombord på Mayflower med destination New England, vars kust hade utforskats av John Smith, ledaren för nybyggarna i Jamestown. Resan varade i åtta veckor och pilgrimerna gjorde sin första landstigning på spetsen av Cape Cod och hittade så småningom en kustplats som var lämplig för deras by, som de döpte till Plymouth.

Mosquito-kusten
År 1678 tog England kontroll över Mosquitokusten i Nicaragua i Centralamerika. Clayton-Bulwer-fördraget från 1850 kontrollerade senare Storbritanniens anspråk på territoriet, men det fullständiga återlämnandet av kusten skedde inte förrän ett separat fördrag slöts med Nicaragua 1860, då det så kallade Mosquito Kingdom blev självständigt. Det införlivades med våld i en del av Nicaragua 1894.

Tet brittiska imperiets ursprung kan spåras tillbaka till Henrik VII:s regeringstid i slutet av 1400-talet och fick sin början genom kryddhandeln i Orienten. Kryddor var värda sin vikt i guld eftersom de förhöjde smaken och förlängde hållbarheten på livsmedel. Det rådde därför stor konkurrens mellan Storbritannien och spanjorerna och portugiserna om att säkra en väg till Orienten genom den frusna norra delen av den nya världen. På uppdrag av Henrik VII satte John Cabot segel 1497.
Även om de brittiska fartygen saknade de nödvändiga sjöfartskunskaperna för att slutföra expeditionen, hittade de gott om bra fiskevatten utanför Newfoundlands kust, vilket senare skulle locka flera engelska fiskare över Atlanten - och därmed utveckla den sjöfartsexpertis som skulle visa sig vara avgörande för framgången för elisabetanska upptäcktsresande som Raleigh och Drake.
Under det följande århundradet var Henrik VIII mer intresserad av europeiska angelägenheter än av att utforska avlägsna kustlinjer, även om hans beslut att investera kraftigt i flottan lade grunden för framtida bedrifter. Med Portugal och Spanien som föregångare i utforskandet och med ofantliga rikedomar som resultat gav Henrik VIII Sir Hugh Willoughby tillstånd att hitta en nordostlig passage genom Norra ishavet och John Rut att fortsätta jakten på en nordvästlig passage till Orienten. Även om dessa expeditioner visade sig vara fruktlösa lyckades han säkra Irland och blev den första engelsmannen som sågs som kung av Irland. Det var inte förrän under Edward VI:s regeringstid som idén om att plantera nybyggare på Irland väcktes, vilket senare skulle komma att användas som modell för engelska bosättningar i Nya världen och Karibien. En för tidig död vid bara 15 års ålder gjorde att Edwards imperialistiska ambitioner inte kunde förverkligas.
Att se rikedomarna från Orienten och Nya världen strömma in i Portugal och Spanien sporrade Storbritannien under drottning Elizabeth I:s regeringstid. När John Hawkins försökte bryta det iberiska monopolet på handeln mellan Afrika och Nya världen genom en serie expeditioner som förde slavar från Portugisiska Afrika till de spanska kolonierna i Nya världen, attackerades han och hans kusin Francis Drake vid San Juan de Ulua 1568. Detta förändrade Englands attityder till Spanien och sjöröveri blev ett accepterat sätt att med våld lägga beslag på spanskt byte i stället för att upptäcka sina egna källor till rikedom.
Det var inte förrän på 1600-talet som Storbritannien verkligen började skaffa sig egna kolonier utomlands - och nästan alla de tidiga bosättningarna var ett resultat av enskilda företags företagande snarare än den brittiska kronans samlade ansträngningar.

Gibraltar
Under det spanska tronföljdskriget, som inleddes 1701, belägrades Gibraltar, en halvö på Spaniens sydspets, av en eskader under befäl av Sir George Rooke och en armé bestående av engelsmän och holländare under befäl av prins George av Hessen-Darmstadt. Efter ett tre dagar långt slag intogs staden den 24 juli 1704 och blev officiellt brittisk besittning genom Utrechtfördraget 1713.

Nyckel

Territorier i det brittiska imperiet 1750

Indien
Britterna och fransmännen tävlade om Indien mellan 1748 och 1760 och erbjöd militär hjälp i dynastiska strider inom mäktiga indiska stater. Storbritannien tog överhanden 1756 när nawaben av Bengalen, Siraj-ud-Daula, överväldigade den brittiska bosättningen i Calcutta i en händelse som kom att kallas Calcuttas svarta hål. Robert Clive återtog kontrollen och satte en mer medgörlig nawab på tronen för att skydda brittiska intressen.

Resor på upptäcktsfärd

När Storbritannien började spänna sina maritima muskler

Vunnet eller förlorat territorium?

1609

Bermuda

1618

Gambia

Guldkusten i Afrika

1620

Nordamerika

1623

St Kitts

1627

Barbados

1636

Antigua

1648

Bahamas

1655

Jamaica

1670

Kanada

1673

St Helena

1678

Nicaraguas myggkust

1704

Gibraltar

Inflytelserik person
John Smith
c. 1580-1631

1606 stödde kung James I försöken att etablera kolonier längs Amerikas östkust och överlämnade uppgiften till köpmännen i The London Company. Bolaget skickade tre fartyg som så småningom slog sig ned i Jamestown (som senare döptes om till Virginia 1607). Mer än 100 engelsmän försökte bosätta sig i Jamestown, men inom ett år hade sjukdomar, hunger och attacker från den amerikanska ursprungsbefolkningen reducerat antalet till färre än 40. Ur dessa omständigheter kom den första anmärkningsvärda ledaren i den brittiska koloniala historien: John Smith. Smith utsågs av The London Company att sitta i kolonins råd, och hans energi, uppfinningsrikedom och skicklighet i att förhandla med lokalbefolkningen gjorde att han snart blev samhällets ledare. Smith är känd för berättelsen om Pocahontas, den 13-åriga dottern till en stamhövding. Smith hävdade att Pocahontas, när hon tillfångatogs och skulle avrättas av indianerna, kastade sig mellan honom och hans bödel.

Sir Walter Raleigh

Kartläggning jordklotet

England må ha haft världens största imperium, men det var tack vare upptäcktsresande som Raleigh som det fortsatte att växa

Tet finns få brittiska upptäcktsresande vars namn har överlevt tidens tand, men Sir Walter Raleighs ryktbarhet har verkligen inte dämpats av de nästan fyra århundraden som har gått sedan hans död. Raleighs bidrag till den brittiska Empire var betydande: han var inte bara en skicklig upptäcktsresande, han var också sjöman, hovman, filosof och författare. Hans drömmar för evar gränslösa, och hans önskan att förverkliga sina drömmar i praktikenckunde nointe kvävas.
Raleigh var en pionjär inom den tidiga brittiska koloniseringen av Amerika och fick uppleva både framgångar och misslyckanden. Hans bländande hat mot den romerska katolicismen kunde aldrig dämpas, vilket orsakade honom många problem under hela hans liv, medan hans popularitet hos drottning Elizabeth I innebar att han hade många svartsjuka fiender. Hans liv var minst sagt tumultartat, men hur exakt gjorde han förtjänade sitt rykte som en av Storbritanniens bästa upptäcktsresande?
Raleigh föddes antingen 1552 eller 1554 i en familj med goda kontakter i Devon och hade det verkligeninte haft det lätt till att börja med. Han uppfostrades till en hängiven protestant och hans ungdom präglades av rädsla för förföljelse från den katolska monarken, drottning Mary I - som kom att kallas Bloody Mary. Det var denna förföljelse som hemsökte Raleigh under resten av hans liv. Tack och lov för familjen Raleigh dog Mary I år 1558, och hennes protestantiska halvsyster, Elizabeth I, blevupp tronen.
Vid 17 års ålder fick Raleighs avsky för den romerska katolicismen ett utlopp: religionskrigen, som utkämpades i Frankrike. Raleigh skyndade sig att strida med hugenotterna (franska protestanter) 1569. Inte långt efter sin återkomst blev han student vid Oxford University, där hans passion för att skriva väcktes. Framför allt visade han en passion för poesi, men senare i livet utvecklades detta vidare till prosaskrivande.
Efter bara ett år vid Oxford University lämnade dock Raleigh universitetet med avsikten att ge sig ut på en resa tillsammans med sin halvbror, Sir Humphrey Gilbert. Tillsammans hade de för avsikt att hitta Nord Westpassagen nära Nordamerika. Tresan visade sig misslyckad, och den utlöste en dispyt med spanjorerna om deras sjöfart. Privy Council var inte imponerade när de återvände - rådetill monarken - dömde dem till en period en period av fängelsestraff.
Raleigh släpptes snart nog, och han begav sig till Irland för att slå ner rebeller i Munster. Efter att ha beslagtagit och omfördelat rebellernas mark kom Raleigh att äga cirka 40.000 tunnland mark, vilket gjorde honom till en av de största markägarna i området.
Hans arbete på Irland kom förmodligen att prägla resten av Raleighs liv. Efter att ha slagit ned uppror blev Raleigh uppmärksammad av drottning Elizabeth I år 1580. Imponerad av hans prestationer på Irland, vann Raleigh snart över drottningen med sin charm och humor, och under större delen av deras nära vänskap förblev han förblev han a fast favorit på Royal Court.

Raleigh anses ha gjort potatisen populär i England efter att ha introducerat den på Irland 1589

1552-1618

Sir Walter Raleigh, en av Storbritanniens mest kända upptäcktsresande, levde ett liv i stark kontrast. Raleigh gynnades av drottning Elizabeth I och hade fritt spelrum på haven fram till hennes död 1603. Raleigh försökte kolonisera Amerika två gånger, vilket kanske var hans största dröm. Raleigh anklagades för förräderi av Elizabeths efterträdare, James I, och avrättades den 29 oktober 1618.

Kortfattad biografi

Till skillnad från sin far, dissidenten Henrik VIII, var Maria I en hängiven katolik som upphävde många av de protestantiska lagarna när hon besteg tronen

Religiös turbulens
Det 16:e cårhundradet definieras av religiös omvälvning, och det fanns inte en enda person i Storbritannien som inte led vid någon tidpunkt - Sir Walter Raleigh själv var inget undantag.
Under Henrik VIII:s regeringstid fick den protestantiska reformationen fäste i Storbritannien, och många av invånarna konverterade till till Englands kyrka. Vid Henrik VIII:s död 1547 blev hans nioårige son, Edward VI, upp på tronen. Medan denna tonåring regerade, många Protestantiska lagar som markerade den sista spiken i kistan för katolicismen i Storbritannien - eller så verkade det.
Edward VI, som plågades av sjukdomar, dog vid 15 års ålder. I ett försök att se till att monarken förblev protestant utsågs Lady Jane Grey till hans efterträdare. Grey, som var en av de mest belästa kvinnorna i landet, var Edwards kusin och en övertygad protestant. Efter mindre än två veckor besteg dock Maria I tronen, medan Grey avrättades för förräderi.
Sir Walter Raleigh föddes och växte upp i en troende protestantisk familj och hans tidiga liv präglades av rädsla och förföljelse. Hans rädsla för katolicismen som barn växte till hat när han blev äldre, och 1569, Raleigh var redo att gå iväg för att kämpa med hugenotterna i Frankrike mot de spanska katolikerna.

Tidslinje

1552

Raleigh är född
Historiker kan inte vara säkra, men Raleigh iföddes antingen 1552 eller 1554 i Devon. Uppfostrad som protestant under den katolska Maria I:s styre, familjen Raleigh iförföljdes fruktansvärt. 1552/54

Börjar på universitet
Med den protestantiska drottning Elizabeth I på tronen sedan 1558, Raleigh ifri att studera utan rädsla för bestraffning. Raleigh studerars juridik vid Oxford University, men lämnarhoppar av efter bara ett år. 1572

"Hans närhet till drottning Elizabeth I väckte svartsjuka bland många av hennes andra följeslagare"

Trots sin popularitet hos monarken ansågs Raleigh vara frispråkig, stolt och extravagant av många andra hovmän, och hans närhet till drottning Elizabeth I väckte svartsjuka bland många av hennes andra följeslagare.
Raleighs vänskap med drottningen vänskap med drottningen visade sig dock vara mycket fördelaktig, och han tilldelades mark, egendomar och positioner under hela deras vänskap. Han adlades 1585 och utnämndes också till ctill chef för drottningens garde 1587 - en miljökelig position som bidrog till att befästa hans starka ställning på qdrottningens högra sida.
Hans vänskap med drottningen gav honom dock vissa personliga begränsningar. Mellan 1585 och 1588 får Raleigh möjlighet att förverkliga sin livslånga dröm om att kolonisera Nordamerika. Bmen hans förhoppningar grusades när Drottning Elizabeth I förbjöd honom att segla dit själv. Istället skickade Raleigh ut expeditioner för att slå läger där. En andra resa bekräftade dock att försöket hade misslyckats, eftersom hela kolonin hade försvunnit försvunnit!
Hans relation med drottningen resulterade i många kontroverser, men inga historiska bevis tyder på att det fanns något mellan dem, förutom smicker och beundran för varandra. Med detta sagtdet var hans hemliga äktenskap med Bessy, dotter till Sir Nicholas Throckmorton, som skulle leda till Raleighfall från nåden. Som en av drottningens hedersbrudtärnor avråddes Bessy - av drottningen själv - från att knyta an till andra i hovet rmen trots att monarken krävde motsatsen gifte sig Bessy och Raleigh.
Drottning Elisabet I upptäckte äktenskapet när ett barn föddes 1592 och i ett anfall av svartsjuka såg hon till att både Raleigh och hans hustru kastades i Towern i London. I slutändan var det tack vare hans relation med drottningen som Raleigh försäkrade sig om att han inte skulle stanna kvar i Tlänge i tornet. Hvisste vad drottningen ville ha av henne eoch han lovade att segla över haven i ett försök att hitta det legendariska landet av guld, El Dorado. År 1594, Seglade Raleigh mot Sydamerika för att hitta det mytomspunna landet, men hans strävan visade sig misslyckades. Trots att han återvände hem utan guld befann han sig ännu en gång is drottning Elizabeth I för sin roll i erövringen av Cadiz, en hamnstad i Spanien. År 1600 utnämnde drottning Elizabeth I Raleigh till guvernör på Jersey, en roll i vilken han stannade i de följande tre åren och genom vilken han lyckades modernisera de flesta av Jerseys försvarsverk.
Drottning Elizabeth I:s plötsliga död 1603 var ett hårt slag mot Raleighs ställning i samhället. Många hade hävdat att den djärve och arrogante Raleigh bara hade gått säker för att drottningen hade en svag punkt för honom, och när James I kom till makten verkade det verkligen så. Kung James I hade aldrig träffat Raleigh, men Raleighs svartsjuka fiender matade den nye kungen med en väv av historier och skvaller i ett försök att besudla Raleighs rykte's rykte. Och det fungerade.
Samma år påstods Raleigh vara inblandad i en komplott för att störta den nye kungen, känd som Main Plot. Raleigh arresterades för förräderi och dömdes till döden. Kung James I fick rådet att sänka straffet - vilket han också gjorde - till livstids fängelse, och Raleigh och hans familj skickades till Towern i London för att avtjäna sitt straff. Fängelsevistelsen var inte på något sätt svårt för familjen Raleigh. Raleigh var bekvämt inredd och bodde inte bara med sin familj, utan även med ett team av tjänare som tog hand omvarje infall. Fängelsetiden visade sig vara fruktbar för Raleigh, och år 1614 avslutade han Historia Of Tvärldenett av hans mest expansiva verk.
Efter år av förtrogenhet med Drottning Elizabeth I hade Raleigh en ganska klar uppfattning om vad kung James I ville ha ut av sin empire. År 1616, Lyckades Raleigh övertyga monarken om att låta honom ge sig ut på sin andra resa i jakt på El Dorado ännu en gång. Att göra promistill kungen för att starta en guldgruva och för att undvika att blanda sig i spanjorernas affärer, fick Raleigh sin önskan uppfylld. James I utfärdade en kunglig benådning, som gav Raleigh friheten att lämna sitt fängelse - aläven om arresteringsordern inte avlägsnade förräderianklagelserna som hängde över hans huvud.
Innan han gav sig ut på sin sista resa beordrade kung James I - som efter år av krig försökte försonas med spanjorerna - Raleigh att undvika alla konflikter med spanjorerna. Raleigh gick med på detta. Raleigh ska ha blivit sjuk under resan och hans löjtnant tog över ansvaret för resan och beordrade så småningom att en liten spansk by skulle brännas.
Till råga på allt visade sig Raleighs löfte om en guldgruva vara tomt, och besättningen återvände till England utan guld och efter att ha varit olydiga mot kungen. Kung James I blev rasande och utfärdade på nytt en arresteringsorder på Raleigh för hans anklagelser om förräderi från 1603, men den här gången bestämde att Raleigh skulle avrättas.
Den 29 oktober 1618 avrättades Raleigh wfördes Raleigh till Westminsterpalatset där han skulle halshuggas. Hans balsamerade huvud gavs till hans änka, medan hans kropp begravdes på en lokal kyrkogård, och senare lades till vila i en liten kyrka i Westminster.
Döden var kanske inte det ädla slut som Raleighs rykte förtjänade, men den var i alla fall karaktäristisk för Raleighs turbulenta liv. Hans upptäcktsresor var nyckeln till att upptäcka vad som låg utanför Storbritannien, och hans djärvhet - både i privatlivet och i yrkeslivet - gjorde honom till en pionjär före sin tid.

Den första engelska kolonin i världen, Raleigh döpte en amerikansk koloni till "Virginia" efter "jungfrudrottningen" Elizabeth I

Hans första resa
Raleigh uppfyllde sina drömmar och begav sigs på en resa med sin halvbror, Sir Humphrey Gilbert. Resan misslyckassoch männen återvänder till Storbritannien kort därefter. 1578

Definierande ögonblick
Gynnad av en drottning 1580
Efter att ha dragit till sig drottning Elizabeth I:s uppmärksamhet 1580 genom sin insats för att slå ner ett uppror i Munster på Irland, blev Raleigh snabbtises i hennes ögon och blev så småningom en av hennes favoritkompanjoner. Denna favoritism passars Raleigh bra; drottningen skämmer borts honom med massor av egendom och positioner, och 1585 fick han iadlades han till riddare. År 1587, han iutnämnd till cchef för drottningens garde, och han itillåts till och med att gå in i Parliament.

Försök att       kolonisera Amerika
Vägrade ledighet från qraleigh skickar ut expeditioner för att försöka kolonisera Amerika. En är bildas nära Roanoke, men den andra resan finner kolonin borta.
1585-88

Ett äktenskap i hemlighet
Raleighs hemliga äktenskap med Elizabeth Throckmorton, en av Elisabet I:s hovmästarinnor, iupptäcktes av queen 1592 efter att ett barn ifötts. Både afängslade i Towern i London. 1592

Efter att ha frigivits från Towern i London 1616 utfärdade kung James I en kunglig benådning för Raleigh. Denna återkallades senare 1618, och Raleigh avrättades

Sökandet efter guld
I ett försök att återtända drottningens gunst ger sig Raleigh iväg till det mytomspunna guldlandet El Dorado. Han hittar det inte, men hans erövring av Cadiz säkerställers godkännande för Raleigh. 1594

Det rapporterades att Raleigh sa till sin bödel att "slå, man, slå!" innan yxan föll mot hans hals

Raleigh anses ha gjort rökning till en populär vana i Storbritannien

Raleighs kropp begravdes med en burk tobak och hans favoritpipa. Hans huvud överlämnades till hans hustru

Ett avgörande ögonblick
Raleigh sätts i fängelse 1603
Inte för första gången i sitt liv, och definitivt inte för sista, blir Raleigh inlåst i Towern i London. Han anklagas för förräderi och döms till livstids fängelse, och Raleigh och hans familj stannar i Towern fram till 1616. Fri från distraktioner och farorna i det dagliga livet lyckas Raleigh skriva Världens historia år 1614. Livet var inte svårt för Raleigh här - han hade sin familj med sig, liksom sina tjänare, och hans livsstil var bekväm. Hans enda stränga straff var att han förbjöds att resa bort.

Blir guvernör i Jersey
Som bevis på att Raleigh har återförenats med drottning Elizabeth I är utnämns Raleigh till den ärofyllda posten som guvernör i Jersey. Som guvernör moderniserar Raleighs mycket av öns försvar. 1600

En ny kung regerar
Efter Elizabeth I:s död 1603 utsågs hennes efterträdare till som Kung James I. Raleighs fiender arbetar hårt för att svärta ner hans rykte och anklagelser om förräderi riktas snart mot Raleigh. 1603

Sätter segel för guld
Raleigh känner till kung James I:s längtan efter guld och övertygar kungen om att befria honom så att han kan segla till den legendariska guldgruva som han jagade år 1594. 1616

Är olydig mot kungen
Tragiskt nog.., Återvänder Raleigh tomhänt och har gjort det enda som kung James I insisterade på att Raleigh skulle avstå från att göra: attackera spanjorerna. Kung James I är rasande. 1617

Verkställighet beställd
När Raleigh återvänder till England efter sin expedition har han både återvänt tomhänt och trotsat kung Jakobs order genom att anfalla spanjorerna - avrättas - arresteras på nytt för sina förräderibrott från 1603. Tden här gången här han dömd till döden. Raleigh iska halshuggas på Old Palace Yard vid Westminsterpalatset. Tbödeln påstås vara ha varit en nervös och tveksam man, och Raleighs sista ord avar till bödeln, där han förklarade: "Slå till, man, slå till!" Hans huvud ibalsameras och ges till hans fru, medan hans kropp iså småningom läggs till vila i St Margaret's i Westminster. 1618

Ett holländskt fartyg, Half Moon, på väg in i Hudson Bay. Storbritanniens handelsambitioner sporrades av konkurrens från Frankrike, Spanien och Nederländerna

Konungariket handel och företagande

© Alamy

Från Irlands stränder till de yttersta delarna av den kända världen har en liten ö i den kalla Atlanten siktat in sig på att besitta alla

Historien har sett många imperier komma och gå. Forntida arméer som jämnade nya länder med marken och byggde upp dem på nytt i sin avbild; stora kulturella giganter som omskapade världen med militär makt och teknisk skicklighet - var och en ett underverk av uppfinningsrikedom, aggression och ambition. Men ingen står den moderna tidsåldern så nära som den imperialistiska maskin som växte fram ur de samlade kungadömena i Storbritannien. I sina många former varade det brittiska imperiet i nästan fyra århundraden och gjorde en liten ö i utkanten av det europeiska fastlandet till en kraft att räkna med.
Men till skillnad från många av sina historiska föregångare grundades Storbritanniens imperialism inte enbart på aggressiv invasion och erövring, utan på handel. Framväxten av köpmannaklassen, en föregångare till den moderna medelklassen, blev livsnerven i den europeiska expansionen. Efter århundraden av marina konflikter med Spanien och Frankrike utkämpade England (Storbritanniens bultande hjärta) nu ett nytt krig, inte om erövring utan om ekonomi. Handelsmän och kapare, tappra sjömän som var villiga att segla förbi kartans gränser, var de nya pionjärerna och det var deras upptäckter - av nya länder, folk och produkter - som blev startskottet för det brittiska imperiets utlandssådd.
Under de följande två århundradena slog det första imperiet (som det kom att kallas) sina rötter i fjärran länder, etablerade nya industrier och handelsvägar och kämpade med både privata företag och nationer om kontrollen över en riklig ny värld. Med dessa nya resurser blomstrade Storbritanniens ekonomi, liksom dess militära DNA, och landet blev snart en makt som kunde konkurrera med de mest ambitiösa kungadömena.

Sir Walter Raleigh har mycket att tacka sin halvbror Humphrey Gilbert för att han misslyckades med att etablera en blomstrande nordamerikansk koloni

Ambitionen att upptäcka nya länder skulle i slutändan föra det brittiska imperiet österut, mindre på grund av handelsmöjligheter än för att förvärva nya territorier

De privata företagen som formade den nya världen

Imperiet skulle så småningom lägga beslag på en betydande del av den nya världens landområden, men det var privatägda handelsföretag som tog sig an den farliga uppgiften att upptäcka ett nytt rike och etablera kolonier och handelsmonopol. Från det engelska Ostindiska kompaniet till Royal African Company var dessa organisationer legosoldater för utforskning och handel. De var nästan helt självständiga och agerade vanligtvis utifrån en kunglig stadga som gav var och en tillstånd att bedriva sin verksamhet för kronans räkning.
Under hela imperiets existens tjänade dessa sjöfartsföretag mycket på expansionen av den kända världen och de potentiellt resursrika länder de stötte på gjorde dem till handelsjättar i regionen i årtionden i vissa fall. De skapades och sanktionerades kungligt under olika faser av den koloniala expansionen när England, och senare Storbritannien, riktade sin uppmärksamhet mot olika regioner i världen. Virginia Company och Somers Isles Companies var två sådana företag som skickades ut under Elizabeth I:s och James I:s regeringar, båda med blickarna riktade mot Amerika och Karibien. Kungliga stadgar var en guldgruva för dessa företag och innebar en varaktig investering i handeln med den nya världen.

Royal African Company levererade guld från Gambia till det engelska myntverket (1668-1722) och de mynt som producerades bar både företagets logotyp och bilden av James II

Den nya världen: mörka och mystiska länder gömda över stora oceaner. Det var vad som mötte kungadömet England och dess omgivande stater i mitten och slutet av 1500-talet. Nationen befann sig mitt i en "guldålder"; religiösa spänningar hade lättat till en slags fred, konsten hade blomstrat och en ekologisk ljusning hade gjort det möjligt för England att återfå sitt lugn och börja växa på nytt, vilket blommade ut i en "engelsk renässans".
Men trots all sin förnyelse hamnade England på efterkälken i kapplöpningen om att göra anspråk på den nya världen. Spanien och Frankrike, de andra deltagarna i den ständigt föränderliga allians- och krigsdansen i Europa, hade redan börjat göra anspråk på nya länder bortom kartan, etablerat kolonier och fått slavhandeln att svälla som aldrig förr. För Elisabet I, "Jungfrudrottningen", var det dags att England skulle få sitt skålpund kött och förmögenhet över de tumultartade vågorna.
De elisabetanska försöken att utvidga kungariket till något större var mindre än gynnsamma under de första åren. Två försök av upptäcktsresanden Sir Humphrey Gilbert att resa till Västindien var i stort sett misslyckade; ett år 1578 stannade det innan det nådde Nordamerika, medan det andra, 1583, nådde Newfoundland. Men utan några kolonister kvar som kunde göra anspråk på området (och Gilberts egen olyckliga död på återresan till England) lämnade debaclet England lika förvirrat som det hade varit innan expeditionerna ens hade påbörjats.
Elizabeths efterträdare, den listige och ambitiöse James I, hade storslagna planer på kolonial expansion när han besteg den engelska tronen. Hans ställning som skotsk monark gjorde det möjligt för honom att förena kungadömena Skottland, England och Wales med en diplomati som ingen av hans förfäder någonsin hade uppnått - och det skulle bli denna förening som utgjorde den första byggstenen i det som skulle bli Storbritannien, imperiet.
År 1604, ett år efter att ha blivit Englands monark, förhandlade Jakob I fram Londonfördraget - ett avtal som i praktiken satte punkt för den kostsamma marina konflikten med den fromma katolska staten Spanien. Med världshaven som en lika stor angelägenhet för kronan vände Stuart-monarken sin uppmärksamhet mot att utvidga de engelska intressena utomlands.
Sjöfarare var nu en mycket mer självsäker ras tack vare otaliga tekniska genombrott under den engelska renässansen. Användningen av astrolabier och kompasser (som gav mycket mer exakta sätt att navigera på haven), innovationer inom kartografi och uppkomsten av större, mer kraftfulla fartyg som kallades galoner (som var mycket mer motståndskraftiga och tillräckligt stora för att vara välfyllda för en lång havsresa till det okända) banade väg för upptäcktsresande att resa på haven under kunglig sponsring.
Medan Nordamerika erbjöd idealiska källor till nya länder och resurser, var det Karibien som visade sig vara imperiets första lukrativa stampmark. Precis som de elisabetanska missionerna gick flera av dessa expeditioner i graven efter några år av inledande kolonisering (bland annat Guyana 1604, St Lucia 1605 och Grenada 1609). Sökandet efter guld var en av de många faktorer som ledde till deras undergång.
Expansionens hjul snurrade långsamt för England (det handlade trots allt om upptäckten av en helt ny värld vars skatter och resurser ännu inte hade uppenbarat sig), men så småningom fick fler kolonier och bosättningar varaktiga rötter. Så vad hjälpte dessa nya kolonier att få fäste där andra hade misslyckats? Svaret var den blomstrande handeln med en annan osannolik råvara: socker. Bosättningar som St Kitts (invigd 1624), Barbados (invigd 1627) och Nevis (invigd 1628) blev snart viktiga plantager för imperiet.
Parallellt med framgångarna i Karibien började bosättningar etableras på det amerikanska fastlandet. Jamestown var den första och mest betydelsefulla som upptäcktes och togs i anspråk 1607 tillsammans med Virginia (som så småningom skulle bli den första kronkolonin i Amerika). Plymouth grundades 1620 av radikala puritaner som gjorde den berömda långa resan med Mayflower, medan Maryland grundades 14 år senare av Lord Baltimore för romerska katoliker som flydde undan förföljelser i England. Som något av ett motdrag grundades Rhode Island 1636 för att erbjuda en fristad för alla nya bosättare, oavsett religiös tillhörighet.
Men medan handelsmän och kapare började bygga upp nya liv och självständiga ekonomier, höll livet hemma i hjärtat av det blivande imperiet på att falla sönder. James I:s död 1625 ledde till att hans sjuklige yngste son Charles I tog över tronen, och den nye Stuartkungens katastrofala regeringstid (som förvärrades av oklokt höjda skatter och en växande splittring med parlamentet) ledde till det otänkbara: inbördeskrig. Det engelska inbördeskriget var en katastrofal period för England då rojalister som var lojala mot kungen bekämpade parlamentarikerna på varje kulle, fält och plan i landet.
År 1646 hade nationen i praktiken lamslagits av de stora förlusterna i människoliv, och när parlamentet tre år senare ställde kungen inför rätta och avrättade honom var England ett samvälde. Samväldet byggde på förhoppningar, drömmar och goda avsikter, men till slut föll det samman och Charles son

Plymouth grundades 1620 och blev en fristad för puritanska nybyggare som ville slå sig ner i den nya världen

Raleighs koloni Roanoke kan ha varit den första, men den hade mystiskt försvunnit när han anlände några år senare

Bosättning i den nya världen

För den puritanske missionären Joshua Stroud blir anpassningen till livet i bosättningen Jamestown en utmaning för hans tro och hans mod

15 december 1606
Efter månader av planering och försäljningen av våra blygsamma ägor i Oxford beger sig min far, mina två systrar och jag ut i hällregnet för att resa till Plymouth. Det är ovanligt blött för att vara december och vår vagn hinner inte ens köra åtta kilometer innan den och hästarna sitter fast på heden igen. Till slut kommer vi fram till hamnen och går ombord på ett av tre fartyg som är på väg till Nya världen.
11 februari 1607
Vi är på väg för att etablera en koloni. Ett nytt "Virginia", för att hedra den avlidna drottningen. Kungen - Gud bevare honom - James, har finansierat just den här resan. Jag är på ett skepp som betalats med kungliga mynt! Far skulle inte gilla sådan spänning, men jag behöver något som distraherar mig från den här resan. Vädret blir sämre och piskar oss med stålregn.
26 april 1607
Den sjätte och tjugonde april ser vi Virginia i fjärran. Luften är varm och fuktig på huden, men allt är bättre än stanken från det där skrovet. En av mina systrar, unga Ruth, drabbades av feber under den sista veckan av resan, men även hon ser ljusare ut när vi kommer in i Chesapeakebukten.
26 april 1607
Vi utforskade lite under de första timmarna, kapten Archer tog täten tillsammans med resten av männen. Vi är ungefär 140 man och de flesta av oss väntar på att scoutgruppen ska återvända längs kusten som leder bort från bukten. När de återvänder med vatten från en närliggande sötvattensström har jag aldrig smakat något så rent. Gud är med oss nu och vägleder oss i detta främmande, nya land.
15 juni 1607
De kom på natten. På alla fyra, med blod på huden och helvetets eldar brinnande i ögonen. Ben i näsan och bågar över ryggen. Vildar. De tänker mörda oss. Vi driver bort dem utan förlust av människoliv. Vi fortsätter nu längre in i skogen och följer en sötvattensström. Den mynnar ut i en större flod där vi bygger shallops (små båtar) att färdas på.
27 augusti 1607
Vi reser mycket i sökandet efter rätt plats att bosätta oss på, och resan kan vara både en välsignelse och en förbannelse. Vi hittar ostron på våra resor, som är utsökta när de tillagas över en eld, och ibland hittar vi hyggen som bränts ner till aska av vildarna. Kaptenen tror att vi har hittat rätt plats. Gud är med oss.

Kapten John Smith grundade den första permanenta brittiska bosättningen i Jamestown, Virginia

"Det skulle vara på slavarnas ryggar som det framtida brittiska imperiet skulle bygga sin framgång och makt"

återinsattes på tronen som Charles II. Trots att England genomled både en våldsam inbördeskonflikt och en revolution påverkades kolonierna i den nya världen knappt. Dessa kolonier var i huvudsak självförsörjande, och det faktum att de drevs av privata företag innebar att imperiet fortsatte att växa och utvecklas oavsett metamorfosen på hemmaplan.
Så med nya kolonier och handelsvägar som utökade portföljen varje år blev den globala handeln den nya gränsen och det nya slagfältet. Under den tidigmoderna perioden, då lyxvaror som socker, siden, kryddor och pälsar endast var förbehållna de rikaste i samhället, visade sig sockerhandeln som växte i Karibien vara extremt lukrativ. Det dröjde inte länge förrän lokalt tillfångatagna slavar (och de som importerades från Afrika) användes för att arbeta på fälten, medan holländska fartyg transporterade lasten och fyllde engelska kassakistor med hänsynslös övergivenhet. Det dröjde dock inte länge förrän denna ekonomiska symbios med holländarna snart försämrades.
När parlamentet 1651 beslutade att endast engelska fartyg fick dra nytta av den råa last som producerades av engelska plantager och bosättningar, blev relationerna med de förenade holländska provinserna snart fientliga. Detta ledde till tre på varandra följande anglo-holländska krig, som rasade från 1652 till 1674. Dessa konflikter skulle visa sig bli kostsamma, men Royal Navys styrka visade sig vara lika stark som någonsin och England fick snart starkare fotfäste i både Karibien och Amerika som ett resultat av detta.
Och även om Amerika visade sig vara mindre lukrativt än Englands handelsutposter i Karibien, blomstrade exporten av råvaror. År 1686 hade siden, pälsar, socker och andra tropiska varor och färskvaror till ett värde av cirka 1 miljon pund flugit över vågorna till en inhemsk marknad som njöt av expansionens frukter. Den nuvarande monarken, Charles II, var en man med överdådig smak och inflödet av ovanliga skatter från fjärran länder underblåste en utsvävande hövisk livsstil som inte gjorde kronans offentliga image någon tjänst i allmänhetens ögon.
Men trots alla dessa handelsvaror fanns det en annan industri som drev på den engelska kolonialismen som ingen annan: slavar. Handeln med människokött blev livsnerven i nationens ekonomi och det skulle bli på slavarnas bekostnad som det framtida imperiet skulle bygga sin framgång och makt. Både Karibien och Amerika visade sig vara en riklig källa till mänsklig arbetskraft (precis som det hade varit för Columbus på Spaniens vägnar), men det var från den växande engelska närvaron i Afrika som den mest rikliga plattformen växte fram.
Ledande i denna handel var Royal African Company. Bolaget, som invigdes och sponsrades av den engelska kronan, gav huset Stuart monopol på slavar och fungerade som en av de mest produktiva och framgångsrika slavhandlare som någonsin funnits. Företaget bedrev sin handel främst utanför Västafrikas kust och tillhandahöll all den tvångsarbetskraft som behövdes för att bygga upp bosättningarna i Västindien och Amerika till varaktiga kolonier. Slaveriet blev det bränsle som drev på bildandet av det första brittiska imperiet, och när slaveriet avskaffades 1807 hade Storbritannien ansvarat för transporten av hisnande 3,3 miljoner afrikanska slavar till Amerika och en tredjedel av alla slavar som förflyttades över Atlanten.
För Storbritannien var monopol på resurserna i Nya världen det enda sättet att ta igen den mark och tid som man hade förlorat på Spaniens och Nederländernas tidigare expansion. Ungefär samtidigt som England expanderade sin växande imperialism i Afrika skapade Charles II ett annat privat handelsäventyr som syftade till att kontrollera den extremt lukrativa pälshandeln i Rupert's Land. Området, som i dag heter Manitoba, skulle så småningom bli en del av Dominion of Canada - som i sin tur skulle bli ett av imperiets största och mest lojala utomeuropeiska förläningar.
Hudson Bay-kompaniet var verksamt i över 200 år från den tidpunkten och förblev i framkant inom pälshandeln. Med kunglig sponsring blev HBC ett av de mäktigaste handelsorganen i världen - vid en tidpunkt hade företaget faktiskt förvandlats till en landägande jätte med imponerande 15 procent av den nordamerikanska arealen.
På andra håll fortsatte den mycket lönsamma slavhandeln att ge energi åt ekonomin på hemmaplan samtidigt som den understödde en hyperaktiv expansion i den nya världen. En triangel av slavhandel bildades mellan Karibien, Amerika och de engelska hamnarna Liverpool och Bristol (som fungerade som hjärtat i

Hur skaffade sig imperiet sina västafrikanska slavar?

Med tanke på hur viktig slavindustrin blev (och det var en riktig industri, en industri som drev på imperiets koloniala expansion) är det inte alltid självklart hur Storbritannien tvingade så många människor till slaveri. Blev de jagade och fängslade på samma sätt som vikingarnas slavar hade blivit? Ja, faktiskt, men många av dem tillfångatogs på ett betydligt mer diplomatiskt sätt. Britterna tänkte inte utgjuta blod om de inte behövde.
Afrika visade sig vara en riklig källa till mänsklig arbetskraft och många av dessa slavar köptes och såldes från hövdingarna i lokala stammar - även om vissa försökte sälja krigsfångar från inhemska konflikter och straffångar, betydde slavarnas ursprung i slutändan väldigt lite för handlarna så länge de var friska och fria från sjukdomar.
Imperiet anlitade också ligor av plundrare som lockades av löften om vapen och ammunition (en ny handelsvara på kontinenten). Dessa gäng attackerade byar och bosättningar i inlandet och förde tillbaka mängder av nya slavar. Och naturligtvis var Storbritannien inte främmande för att ströva omkring längs Västafrikas kust och använda musköter och skott mot infödingar som helt enkelt saknade tillräckligt med vapen för att försvara sig.

Inuti navigationsakterna

Navigationsakterna är fortfarande ett hett ämne bland historiker, särskilt när det gäller deras inverkan på imperiets ekonomi och hur man behandlade sina kolonier, men vad var dessa engelska lagar och hur påverkade de ekonomin i det växande första imperiet?
De fem navigationslagarna (som trädde i kraft 1651, 1660, 1663, 1673 och 1696) var parlamentets sätt att kontrollera handeln i och runt sina kolonier. Tankegångarna bakom lagarna var i all sin enkelhet tribalistiska: Parlamentet ansåg att Englands dominans inom kolonialhandeln endast kunde öka genom att direkt bojkotta andra nationer. Detta innebar att man övergav det tidigare accepterade systemet med att transportera varor via andra länders fartyg och i princip bröt banden i en ömsesidigt fördelaktig relation. Från och med 1651 drev dessa lagar bort holländska fartyg (de mest samarbetsvilliga av de nationer som etablerade kolonier och handelsvägar i Afrika, Asien och Amerika) och denna praxis varade i cirka två århundraden.
Lagarna innehöll ännu fler bestämmelser om resurser som skördats, odlats, jagats eller tillverkats i kolonierna. Dessa varor fick endast fraktas med engelska fartyg och endast handlas i engelska hamnar, så att regeringen kunde beskatta varorna och föra tillbaka en del av vinsten till den kungliga statskassan. Denna praxis kan ha verkat som en välsignelse för kronan, men det slutade med att den alienerade vissa branscher, inklusive de som skördade spannmål i Amerika. Detta ledde till en växande svart marknad som sökte bättre priser utanför imperiet och smugglade varor till utländska fartyg bakom ryggen på patrullerande fartyg och trupper från den kungliga flottan.

Slaget vid Medway, som ägde rum under det andra av de anglo-holländska krigen, var en av många sjöslag mellan England och holländarna

Slag för slag: Tepartyt i Boston

Spänningarna kokade redan över i de nordamerikanska kolonierna, men det skulle krävas att ett skepp med te på väg till England förstördes i Massachusetts Bay för att den amerikanska revolutionen skulle få sin början.

Te-lagen, 1773
För att rädda det ekonomiskt försvagade Ostindiska kompaniet justerade parlamentet importtullarna på te och gav i princip Ostindiska kompaniet ett monopol som undergrävde alla andra handlare. De amerikanska kronkolonierna ansåg att lagen stred mot grundlagen och förkastade den - med undantag för en familj handlare i Boston.
Ankomst och överklagande
Det första av de mottagande fartygen, Dartmouth, anlände till Bostonbukten den 27 november, följt av två andra. En grupp patrioter under ledning av Samuel Adams försökte övertyga guvernör Thomas Hutchinson (far till två av kaptenerna och kusin till den andre), men utan framgång.
Kastas i vattnet
Vid midnatt gick Adams och medlemmar av självständighetsrörelsen Sons of Liberty (utklädda till mohawkindianer) ombord på fartygen, bröt upp lasten och började kasta den i bukten. Under tre timmar förstördes 45 ton te (värt 1 miljon dollar idag).

TEA

av den imperialistiska slavindustrin). På denna mindre goda plattform började de engelska kolonierna expandera exponentiellt, men denna ekonomiska tillväxt kom inte fredligt.
Varje steg på vägen var det unga imperiet ständigt i strid med spanjorerna, fransmännen och holländarna om kontrollen över dessa avlägsna länder. Slutet av 1600-talet var fyllt av militära konfrontationer och det var här som Royal Navy långsamt formades till den stora kraft som den skulle bli under kommande år. England drabbade regelbundet samman med holländarna i Asien, men konflikten skulle så småningom läggas åt sidan när Vilhelm av Oranien steg upp på den engelska tronen 1688.
De förenade nederländska staterna och England blev allierade och gick in i det blodiga nioåriga kriget hand i hand, men de två nationerna fungerade fortfarande självständigt från varandra. Spaniens makt på havet började avta, så Frankrike framstod som Englands mest fruktade motståndare i det kriget och i de konflikter som följde. Den holländska flottan kämpade för att hålla jämna steg under nioårskriget och konflikten visade att England var den dominerande sjömakten i Europa och kolonierna i den nya världen.
Imperiet, som byggde på det ekonomiska överflödet från de koloniala erövringarna och den växande styrkan i flottan, hade byggts upp i allt utom namnet och denna känsla av imperialism återspeglades snart i unionsakten som antogs 1707 och som band samman England, Wales och Skottland till Storbritannien. Ensam under en ny titel var metamorfosen av en enda ö till ett formidabelt imperium fullbordad.
Storbritanniens flotta fortsatte att vara inblandad i strider med fransmännen över hela imperiet, bland annat för att försvara de många kolonierna i Afrika, Karibien, Amerika och Asien. Sjuårskriget (1755-1764) var en särskilt blodig historia som började med att Storbritannien erövrade franska territorier i Nordamerika och hundratals franska skepp lastade med skottpengar satte kurs mot Frankrike. Konflikten pågick i nästan ett decennium och avslutades med Parisfördraget efter betydande förluster för fransmännen.
Enligt fördraget återlämnades en stor del av den mark som konfiskerats på båda sidor, men ett försvagat Frankrike tvingades avstå från kontrollen över Kanada, Dominica, Grenada, Tobago, Grenadinerna och Saint Vincent. Förvärven var en enorm välsignelse för Storbritannien och en symbol för dess växande makt över hela världen. Men trots alla dessa tillskott till imperiet började missnöjet sjuda i Nord- och Sydamerika.
Av alla kolonier utomlands hade de nordamerikanska visat sig vara de mest omvälvande. Under slutet av 1600-talet och början av 1700-talet hade dessa en gång mörka och illavarslande bosättningar vuxit exponentiellt till de tretton kolonierna, som sträckte sig från New England i norr till Floridas utkanter i söder. Amerika var översållat av bosättningar, men endast 13 av dem hade beviljats status som kronkolonier. Dessa territorier hade en viss form av självstyre, men spänningarna började växa när regeringen i London blev mer involverad i deras lagstiftning, höjde skatterna och liknande.
Efter att en last med te förstörts vid "tepartyt i Boston" den 16 december 1773 av patrioter som var arga över de "författningsvidriga" skatter som britterna fortsatte att ta ut, tvingades Storbritannien att effektivt kväva den upproriska kolonin Massachusetts genom att stänga av Bostons hamn (och även ta ifrån den dess självstyrande makt). Kronkolonin gjorde uppror, skapade sitt eget skuggkabinett och fick snart sällskap av 12 andra stater som erkände det prejudikat som hade skapats genom denna brittiska maktdemonstration.
När kolonisterna - patrioter som snart identifierade sig som amerikaner snarare än britter - slutligen förkastade den parlamentariska kontrollen 1775 och gick mot en position av självstyre, stod imperiet förskräckt. Kolonierna hade

Slavarnas matvaror hade ofta halverats när fartygen gjorde resan över Atlanten på grund av de fruktansvärda förhållandena

Definierande ögonblick
Ostindiska kompaniet bildas 31 december 1600
Ostindiska kompaniet, ett av de mest inflytelserika och i slutändan ett av de mäktigaste privata handelsföretagen som uppstod i samband med den engelska imperialismens födelse, får officiellt en stadga av Elizabeth I med namnet "The Governor and Company of Merchants of London Trading in the East Indies". Bolaget etablerar nästan omedelbart de första handelsstationerna i Ostindien och börjar bygga upp kolonier i hela regionen. Det är denna privata organisations insatser som lägger grunden till den koloniala makten i och utanför Indien.

"Det unga imperiet var ständigt i strid med spanjorerna, fransmännen och holländarna om kontrollen över landområden"

1584

Raleigh etablerar Roanoke
Den engelske upptäcktsresanden och kaparen Walter Raleigh, som är drottning Elizabeth I:s favorit, får i uppdrag att etablera territorium i den nya världen. Han skickar ett skift till detta nya "Virginia" för att grunda den första engelska kolonin, Roanoke.  25 mars 1584

Virginia Company of Londons sigill, 1606-1624

Kolonin Jamestown grundas
Efter många misslyckade försök att etablera en varaktig koloni i den nya världen (inklusive Walter Raleighs Roanoke, som mystiskt försvann i tomma intet), skapas "James Fort" 1607 av Virginia Company i London. 4 maj 1607

Pilgrimerna ger sig av till den nya världen
Omkring 100 puritaner lämnar hamnen i Plymouth 1620 ombord på Mayflower. Två månader senare anländer fartyget till Cape Cod och de grundade den första puritanska kolonin i Nya England i december samma år September 1620

Den första navigationslagen antas
Den första av många ändringar i den engelska lagstiftningen om kolonial handel, Navigation Acts, föreskriver att resurser som skördas och samlas in från engelska kolonier endast får transporteras av engelska fartyg, vilket i praktiken förstör samarbetsrelationen med holländarna. 9 oktober 1651

Nya Amsterdam blir New York Efter år av holländskt styre övergår kolonin Fort Amsterdam till engelsmännen efter utdragna strider mellan England och de förenade holländska staterna. Den döps om till New York för att hedra kung James I:s son, hertigen av York. 8 september 1664

Boston Tea Party var en politisk protest från amerikanska kolonister för "ingen beskattning utan representation

Definierande ögonblick
Utrechtfördraget undertecknas 11 april 1713
Utrechtfördraget signalerar slutet på det blodiga spanska tronföljdskriget, där en allians mellan britterna och holländarna kämpade mot Spanien, Frankrike, Portugal och Savojen om kontrollen över den spanska tronen och dess utvidgade imperialistiska territorier. Fördraget är ett av många dokument under hela det första kejsardömet som bidrar till att utöka den koloniala portföljen med nya landområden och ytterligare kolonier. Storbritannien vinner Newfoundland, Akadien, Gibraltar och Menorca från både Frankrike och Spanien, vilket ökar den totala storleken på det första imperiet.

Storbritannien bildas
Unionsakten är en av de mest inflytelserika förändringarna i engelsk (och därmed brittisk) lagstiftning. Den förenar Skottland, Wales och England till en enda nation, Storbritannien, och förvandlar det som en gång var en grupp fragmenterade stater till en mäktig helhet. 1 maj 1707

Ett avgörande ögonblick
James Cook upptäcker Australien April 1770
År 1770 blir upptäcktsresanden James Cook en av de första européerna som sätter sin fot på australisk mark, men hans upptäckt av Australien och Nya Zeeland är en ren slump. Faktum är att hans expedition inte ens handlar om kolonial upptäckt och erövring, utan om vetenskaplig nyfikenhet. På uppdrag av kung George III är Royal Navy och Royal Society-expeditionen den första av tre som kapten Cook leder till södra Stilla havet. Syftet är att följa och observera Venuspassagen när den passerar över solen. Besättningens väg leder dem till Nya Zeelands kust i september 1769 och sedan vidare till Australien några månader senare.

Det sjuåriga kriget tar slut
Parisfördraget markerar slutet på den blodiga sjöfartskonflikten mellan Storbritannien, Spanien, Frankrike och Portugal om kontrollen över deras respektive koloniala intressen. Storbritannien visar sig vara den starkare parten och fördraget gör att imperiet återigen utökas med nya landområden 10 februari 1763

Tepartyt i Boston
I strid med te-lagarna trotsar 12 amerikanska kronkolonier Storbritannien och vägrar att låta denna monopoliserade last passera in i sina hamnar. En grupp kaptener går med på att frakta lasten in i Bostonbukten, men förnödenheterna förstörs offentligt av en grupp patrioter under ledning av Samuel Adams 16 december 1773

1783

Det amerikanska självständighetskriget  Efter år av spänningar förkastar 13 av de amerikanska kronkolonierna det brittiska styret och förklarar sig självständiga. Storbritannien försöker få patrioterna att lyda, men fransmännens ingripande gör att Storbritannien tvingas erkänna Amerikas förenta stater som oberoende av imperiet.  19 april 1775

Parisfördraget
Erkännandet av självständigheten blir officiellt genom Parisfördraget, där Storbritannien och USA möts för att fastställa slutet på konflikten. Förlusten av de 13 kolonierna innebär att Storbritannien vänder blickarna bort från Nord- och Sydamerika och markerar slutet på det första imperiet 3 september 1783

Avgiften för den amerikanska revolutionen

18,900

Antal franska och amerikanska soldater vid belägringen av Yorktown

80%

Ökningen av antalet svarta slavar i Nord- och Sydamerika fram till 1780

220

Antal soldater som dödades i slaget vid Plassey mot Mughal-imperiet 1757

£9.5

Den årliga ränta som genererades av Storbritanniens skuld efter frihetskriget uppgick till miljoner

13

Antal kungar, drottningar och beskyddare som styrde England och Storbritannien under det första kejsardömet

Antalet kolonier som ingick i Brittiska Amerika 1775

Kapitulationen vid Yorktown var det sista slaget under det amerikanska frihetskriget och markerade slutet på Yorktown-kampanjen

uppror tidigare, men vart och ett av dem hade slagits ned, och ankomsten av en tillräckligt stark militär styrka visade sig vanligtvis vara tillräckligt för att släcka alla upprorsstämningar. När patrioterna började attackera brittiska utposter och trotsa regeringens order skickade London en mängd regementen för att slå ner upproret. Deras ankomst lyckades inte minska upproret och med det var Amerika och Storbritannien plötsligt indragna i det amerikanska självständighetskriget.
Konflikten var det största hotet som imperiet hade stått inför sedan det grundades under den elisabetanska eran. Även om fientligheter som sju- och nioårskrigen var konflikter som handlade om erövring och förvärv, stod aldrig imperiets stabilitet som helhet på spel. Ett uppror av denna magnitud, som brände i ådrorna på dess största och viktigaste samling av kolonier, var potentiellt katastrofalt.
Dessa kolonier (Massachusetts Bay, Delaware, New Jersey, Connecticut, Georgia, Maryland, South Carolina, Pennsylvania, New Hampshire, New York, North Carolina, Virginia och Rhode Island) utgjorde en betydande del av de brittiska investeringarna i den forna Nya världen och tanken på att de skulle gå förlorade var helt enkelt otänkbar för det brittiska imperiet som helhet. År 1776 hade dessa kolonier förklarat sig vara det självständiga Amerikas förenta stater och alla tankar på att denna händelse skulle falla i glömska avfärdades snart. Detta var krig - ett krig om självständighet mot imperialism.
När Frankrike, som fortfarande slickade såren efter den förlägenhet som sjuårskriget hade inneburit, kände att imperiet var på väg tillbaka på ett okarakteristiskt sätt, bildade man snabbt en allians med det nybildade USA och lovade att låta sina egna trupper försvara det amerikanska hemlandet. Genom att Frankrike gav sig in i striden förvandlades kraftmätningen till en global konflikt och Storbritannien fick försvara sina kolonier och besittningar mot fransmännen, spanjorerna och holländarna.
Med britterna utspridda över flera fronter blev den franska militärens ankomst en vändpunkt i kriget och ett efterföljande stort nederlag för patrioternas styrkor vid Yorktown 1781 ledde till att britterna förhandlade fram ett fredsavtal med sina upproriska kolonier. I Parisfreden, som undertecknades 1783, tvingades Storbritannien att erkänna USA:s självständighet; imperiet hade fått ett av sina största utomeuropeiska territorier ryckt ur sitt sköte.
Förlusten av de tretton kolonierna var en katastrof för imperiet, både politiskt och strategiskt, och det var första gången på nästan två århundraden som britterna offentligt skämdes ut. Det skakade om britterna, både på hemmaplan och i kolonierna i Afrika, Asien och Stilla havet. Det satte ett betydande och varaktigt frågetecken för imperiets trovärdighet och markerade slutet på det som vi har lärt känna som det första imperiet. För många historiker innebar förlusten av de tretton kolonierna och de amerikanska patrioternas trots en omsvängning i den brittiska utrikespolitiken från Amerika till att stärka sin närvaro i Asien, Stilla havet och Afrika.
Det är inte förvånande att förlusten av de 13 kolonierna och det revolutionära kriget som följde hade en djupgående inverkan på imperiet ekonomiskt. Konflikten lämnade Storbritannien med en statsskuld på 250 miljoner pund, vilket ledde till skattehöjningar i hela imperiet för att försöka stabilisera en växande skuldbörda som redan hade fördjupats genom Storbritanniens inblandning i sjuårskriget. Även om detta tillfälligt begränsade Royal Navys styrka, hade konflikten en ekonomisk uppsida i det långa loppet. Under åren som följde på självständighetskriget började handeln mellan de två nationerna att återhämta sig, vilket fick vissa historiker att föreslå att ett frihandelssystem i slutändan visade sig vara lika fördelaktigt för imperiet som ett system med kolonial kontroll.
Det första kejsardömet var en tid av förändring och omvälvning för nationen. Den nya världen, som en gång var ett okänt rike, blev katalysatorn för Englands omvandling till något mycket större. Den gav riket ett ekonomiskt uppsving som fick medeltiden att framstå som ett avlägset minne och gjorde det nybildade Storbritannien till den mäktigaste sjömakten i världen. Men det nya landet hade en baksida och självständighetens eld i de 13 kolonierna i Amerika lärde imperiet en värdefull läxa om farorna med att låta en koloni få för mycket självstyre.

Efter det spanska tronföljdskriget 1714 fick Storbritannien Akadien, Menorca, Gibraltar och Newfoundland

Inuti freden i Paris

I det amerikanska självständighetskriget (även känt som det amerikanska frihetskriget) gjorde 13 kronkolonier som tillhörde Storbritannien uppror mot det brittiska styret och krävde rätten att styra sig själva självständigt. Konflikten rasade från 1775 till 1783 och en rad militära misstag från britternas sida, samt ankomsten av franska trupper och fartyg, vände kriget mot dem och de amerikanska patrioterna rusade mot seger.
Britterna kände sig besegrade och försökte förhandla fram ett slut på fientligheterna, och därför möttes representanter från båda sidor i Paris i Frankrike i april 1782. Precis som alla aspekter av det krig som hade föregått dem var fredsförhandlingarna långt ifrån normala och typiska för den multinationella och hyperaktiva karaktären hos den krigförande kulturen i kolonierna.
Storbritannien utkämpade i princip ett krig på fyra fronter mot USA, Frankrike, Spanien och Nederländerna, och striderna fortsatte under avtalsförhandlingarna. Frankrike var till exempel angeläget om att se Storbritannien falla (därav dess ursprungliga inblandning i självständighetskriget), så de amerikanska representanterna (John Adams, Benjamin Franklin och John Jay) beslutade att utesluta fransmännen från förhandlingarna.
Amerikanerna eftersträvade tre huvudmål i förhandlingarna och fann britterna förvånansvärt mottagliga för alla tre. För det första ville de att imperiet skulle erkänna alla 13 stater som helt självständiga. För det andra ville de ha rätt till tillträde för amerikanska fiskare till Grand Banks utanför Newfoundlands kust och andra viktiga fiskeplatser i Kanada. För det tredje ville de att Storbritannien skulle avstå mer territorium och på så sätt öka nationens storlek. Storbritannien gick till slut med på alla tre och släppte ifrån sig territorier mellan Allegheny Mountains och Mississippifloden (vilket praktiskt taget fördubblade USA:s storlek).

"Förlusten av de tretton kolonierna var en katastrof för imperiet, både politiskt och strategiskt"

Indiens företagsöverhuvud

När Ostindiska kompaniet stod på toppen av sin makt styrde det Indien nästan helt självständigt. Hur kom det sig att ett gäng handelsmän kom att styra en hel nation?

Ti dag, även med den politiska inflytande stora företag och den växlande effekt deras förmögenheter kan ha på ekonomin, är det'är svårt att föreställa siginär svårt att föreställa sig att ett enskilt företag skulle kunna styra ett helt land. Monopollagar, lagar om mänskliga rättigheter och annan obekväm lagstiftning står i vägen för att företagen ska kunna ta makten över regeringen. Men på 1700 från att ha varit en de facto-makt i Indien till att ta över den officiella styrningen av territorier som så småningom skulle komma att omfatta större delen av Indiska subkontinenten. För att ta reda på hur detta gick till måste vi spåra kompaniets styre i Indien tillbaka till relativt blygsamma merkantila ursprung.
I slutet av Tudordynastin försökte köpmännen göra sig en förmögenhet utomlands och sökte sig till den lukrativa kryddhandeln i det som på den tiden kallades "Ostindien". De månghundraåriga landvägarna genom Asien och Mellanöstern till Mellanöstern till Europa höll på att ge vika för sjöfartsleder, eftersom portugiserna var pionjärer inom revolutionerande navigeringstekniker för att skära bort kedjan av mellanhänder som de förlitade sig på för att transportera lyxvaror från öst. De skördade enorma vinster som ett resultat. Men när Armadan förstördes 1588 bröts det spanska och portugisiska monopolet på kryddhandeln och brittiska och holländska handelsfartyg började utnyttja den plötsliga luckan i marknaden för att göra den långa och riskfyllda resan runt Godahoppsudden till till hamnarna i den arabiska Sea och på delar av södraeasien. Charter beviljades av drottning Elizabeth I - och senare av James I - till brittiska fartyg, och det uppstod en rivalitet mellan brittiska köpmän och det holländska Ostindiska kompaniet. Detta ibland över i våld, med kanoneld som utbyttes och till och med hela flottor som deltog i sjöslag med förlorade liv på båda sidor. Allt detta var bara lite sund konkurrens, naturligtvis, och på 1600-talet århundradet, åtminstone, gynnades folket i mogulriket som styrde Indien lika mycket som de utländska handelsmännen. De var jämställda med dessa européer, som anammade deras kultur och för det mesta respekterade landets lagar. Men de ansiktslösa männen med sina märkliga accenter som drog strängarna strängarna i sina kalla elfenbenstorn, tusentals mil från ekvatorialvärmen i Indien, hade planer på subkontinenten. De ville mer än att samla på sig enorma rikedomar: de ville ha den typ av inflytande som inga pengar kunde ge dem i deras hemland, och händelser höll redan på att utspelas som skulle få maktbalansen att förändras drastiskt.
Governor and Company of Merchants of London, som hade sitt huvudkontor i London, handlade med

1773 års Tea Act gav företaget monopol på import och export av te, men ledde i slutändan till uppror i Amerika

© Titta och lär

Ostindien" var föregångaren till EICoch det var lika smart och driftigt som dess namn var olämpligt och fantasilöst.
Efter att ha vunnit en skärmytsling med portugiserna 1612 beslöt företaget att det skulle ligga i dess intresse att säkra, en gång för alla, ett territorium i Indien där man kunde bedriva handel utan rädsla för attacker och utan konkurrens från andra företag. Kronan beordrade därför ett diplomatiskt uppdrag till Indiens kejsare Nuruddin Salim Jahangir, som framgångsrikt gav företaget exklusiva bostads- och handelsrättigheter i Surat och andra städer på Indiens västkust, i utbyte mot europeiska lyxvaror. Fabriker och handelsstationer etablerades och med både rkungligt beskydd och den exklusivitet som gavs av emperor, fick företaget övertaget mot portugiserna och blomstrade. Madura sedan Madras, Bombay och Calcutta; företaget spred sig snabbt över Indien och gick samman med rivaler när dess monopol började försvinnarsig självt. Under de decennier som följde, blev alla större anläggningar en befästning, eftersom EIC försökte skydda sig motcsina värdefulla investeringar.
I början av 18:e århundradet hade EIC beviljats rättigheter som inget annat bolag i historien kan göra anspråk på: det kunde prägla sina egna pengar, skapa nya territorier, hålla sina egna civil- och brottmålsdomstolar och, och, vilket är mycket viktigt, skapa sina egna arméer. Även om EIC fortfarande stod i tacksamhetsskuld till britterna var det nu praktiskt taget en styrande institution i sig själv och mötte praktiskt taget ingen konkurrens om handeln överhuvudtaget. Många andra söner från medelklassen reste till Ostindien under detta århundrade, i en exodus som skulle se några återvända med stora rikedomar och a och ett nätverk av politiska och handelsmässiga förbindelser till Indien som, när de slogs samman under EIC:s fana, gav dem visst inflytande i det brittiska Parlamentetiament.
Mughalimperiet var däremot på fallrepet. Från 1707 och framåt, det efrån och med 1707 hotades mogulväldets styre av provinsfurstar som själva hade tjänat på och fått makt genom handel med EIC och som nu gjorde uppror. Detta skedde inte i ett vakuum och det krävs bara lite fantasi för att se hur EIC kunde ha rört om i grytan till sin fördel. EIC hade redan en administration på plats, en militär närvaro och rätten att styra landetn överlämnad av kronan. EIC var skenbart en medlare för emperor och hans undersåtar, men i själva verket utnyttjade man Indiens oroligheter för att lägga beslag på ännu mer territorium och bygga ut sin mäktiga maktbas. Det är den typ av exploatering som bara blir helt transparent med århundraden-lång eftertanke.
När Mughaldynastin hade förfallit till den punkten att och kejsaren kejsaren avrättades och lokala indiska stater tog makten, stod Indien för 15 procent av den brittiska importen, varav praktiskt taget all kunde spåra sin resa genom EIC. Även om man erkände företagets roll i att stärka Storbritanniens ekonomiy, den brittiska var den brittiska regeringen ovillig att ge bolaget mer makt än det redan hade genom att ge det större självständighet, och därmed mer makt från sin lobby i Storbritannien. Det är fullt tänkbart att Parlparlamentet kan ha sett ett hot mot sin egen makt i hemlandet nation.
Men problemen i Europa vid denna tid skulle väga ännu en gång till företagets fördel. Fientligheterna mellan Storbritannien och Frankrike ökade och Storbritannien fruktade att ett krig var på väg och vände sig till EIC för att få pengar. En enorm summa på 1 miljon pund beviljades till ti utbyte mot en förlängd tidsfrist för exklusiv handel i Indien. Detta var inte första gången som Storbritannien hade varit i fickan på EIC, men medan inbördeskriget rasade i Storbritanniens nordamerikanska kolonier fortsatte företaget, dess aktieägare och anställda att njuta av en privilegierad privilegierad tillvaro i Indien, utan att hindras av någon av de styrande makterna. På mindre än ett sekel hade EIC gått från att vara ett vänligt företag som sökte handelsmöjligheter till ömsesidig nytta för Indien till att bli a utländsk överherre med stora privata arméer som hade förmåga och vilja att ta vad den ville.
Även om Parliament slutligen antog en lag som skulle begränsa det skenande bolagets makt i Indiendet är legosoldater som Robert Clive, överbefälhavare i Brittiska Indien, som kännetecknar denna moraliskt bankrutta period i EIC:s historia. Han vann nya territorier och stora rikedomar åt företaget (och åt sig själv) på bekostnad av många indiska liv och nationens ekonomi. "Våldtäkt" är inte ett för starkt ord för att beskriva vad han gjorde mot landet för personlig vinning och ambition, under frihetens och civilisationens fana. Parlamentet tvingades ingripa.
Genom att antaden reglerande lagen från 1773 var det första steget som togs. Den effektivt gjorde alla territorier som tagits av C(som EIC) till kronans territorium. Vidare acts av Parlamentiament skulle följa, varav några av dessa var mer framgångsrika på hålla i det spirande företaget än andra, men från denna punkt och framåt skulle Storbritannien ta en mycket fastare hand med sitt egensinniga barn utomlands.

"Den kunde prägla sina egna pengar, skapa nya territorier, ha sina egna civil- och brottmålsdomstolar och, vilket är mycket viktigt, skapa sina egna arméer."

Hindi-ordet "Loot", som översätts med "plundring", kom in i det engelska språket på 1700-talet

Generalmajor Robert Clive säkrade territorier och vinster för företaget i mitten av18:e århundradet. Han var till stor del ansvarig för de förlamande skatterna och grymheterna som ledde till svälten i Bengalen

Företaget var med och finansierade en stor belöning för tillfångatagandet av piraten Henry Every

Ett avgörande ögonblick
Pirater attackerar en mogulkonvoj 1695
Henry Every och fem andra piratkaptener ser en stor potential i den indiska flottan och konspirerar för att attackera en konvoj på väg till Mocha och plundra skattskeppet Ganj-i-Sawai. En en efter en plockar de lätt bort delar av den indiska flottan tills de når Ganj-i-Sawai och dess eskort, besegrar och tar upp till 600 000 pund i guld och silver - det största bytet som någonsin beslagtagits av pirater.
Naturligtvis är Mughalske kejsaren Aurangzeb iinte glad. Han klandrarbritterna britterna för sina landsmäns handlingar ocholds eIC personligen ansvarig. Fyra av företagets fabriker aattackeras och tas över av emperor. So, för att lugna härskaren, en belöning på £1.000 ipå Every's huvud och han iundantas från all eventuell kunglig benådning eller amnesti.

1588

Expeditionen till Indien
Det första av tre handelsfartyg får tillstånd av Elizabeth I att segla runt den sydafrikanska halvön till Indien på en handelsresa uppdrag.
1588

Kungliga ckungligt privilegium
Med viss framgång och vinster från sin satsning på Ostindien beviljar drottningen James Lancaster och det nybildade EIC ett kungligt privilegium som ger dem monopol på handel till Storbritannien från Indien. 1600

Exklusiva rättigheter
En diplomatisk beskickning från den brittiska kronan till emperor resulterar i en kupp för EIC, eftersom den är gern exklusiva rättigheter att handla och bosätta sig i Surat.
1615

Större makt
Kung Karl II antar en serie lagar som bevilja bolaget befogenheter liknande till de av en delstatsregering, inklusive rätten att förvärva territorium. 1670

Utbrytande företag
Den stora rikedomen och inflytandet EIC tjänstemän har i Indien gör det möjligt de kan återvända hem som mäktiga män. De lobby i Parlamentetiament för att tillåta alla företag att handla med Indien och ett rivaliserande företag bildas.
1694

Skattebefrielse
Mughal Mughal emperor beviljar bolagety en "firman" - ett kungligt dekret som undantar det från att betala tullavgifter i Bengalen. 1717

Plundring av Bengalen
Genom förräderi, mutor och annan skurkaktighet har Indiens commander-in-chövdingen Robert Clive ser Bengals statskassa dräneras till företagets kassakista. Han tar en stor andel. 1757

Innan de brittiska köpmännen fick övertaget var holländarna handelsmakten i Ostindien

EIC:s militära styrka hade vuxit dramatiskt till en armé på över 20.000 man på 1760-talet

Festmåltid och Bengalisk hungersnöd
Trots sina enorma inkomster och beskattningsrätt hade EIC 1768 överskridit sina gränser och spenderade enorma summor på administration och militär. Det året slog en del av matgrödorna i de bengaliska områdena fel. Detta var inte ett problem förrän det förvärrades av torka efter torka under de följande åren, och de inhemska bönderna började lida medan svälten blev utbredd bland befolkningen. Under Robert Clives befäl gjordegjorde kompaniet ingenting. Än värre var att tjänstemännen på EIC var helt oförstående inför folkets svåra situation. Som ett företag var vinst - inte folket - dess största bekymmer. Hgenom att höja fastighetsskatten till fem gånger sin ursprungliga nivåtillkännagav den ytterligare en tioprocentig ökning vid en tidpunkt då bönderna var förlamade av hunger. Mängden tillgänglig mat hade minskat genom att EIC röjt mark som avsatts för livsmedelsgrödor för att ge plats åt den mer lönsamma opiumvallmon. En tredjedel av befolkningen i Bengalen svalt ihjäl till följd av detta, betesmarker lämnades till vildmarken, och stora delar av dess territorier blev avfolkade.

Definierande ögonblick
Narkotikasmugglare 1773
Opium är stora affärer för EIC, men dess export till Kina har satt företaget i konflikt med kineserna. De är medvetna om de skadliga effekterna av ett utbrett opiumbruk är på den kinesiska ekonomin när arbetare slösar bort sina timmar, beroende av i EIC-försedda opiumhålor, Qing dynasty has skärpt regleringen och till slut förbjudits import av opium. Detta dstoppar inte stoppa EIC, dock inte. Den förbjuders licenser för opiumodlare och privat opiumodling i Indien, vilket ger företaget monopol på handeln. Med strikt kontroll över produktionen kan företaget kan säkerställa att opium som odlas i Bengalen och säljs i Calcuttakommer tar sig till den lukrativa kinesiska svarta marknaden ändå.

Tillrättavisade
Efter många försök av parlamentet att kontrollera detta företagsmonster definierade Act of 1786 gränsen mellan kronan och företaget, vilket gjorde EIC mer ansvarigt för sina handlingar. 1786

Vingarna klippta
I början av 1800-talet är EIC ett styrande organ i allt utom namnet. Government of India Act överlämnar sina befogenheter till Storbritannien och Indien lyder under parlamentets styre.   1833

1873

Upplösning
Efter det indiska upproret 1857 (som EIC får skulden för) nationaliseras bolaget helt och hållet tills det formellt upplöses och en sista utdelning betalas ut till investerarna. 1873

Tio handelsskatter

En mängd resurser handlades och importerades av imperiet - inte alla utan kontroverser

01

Slavar
Den brittiska inblandningen i slavhandeln började 1564, då kommendörkaptenen John Hawkins gav sig ut på en slavresa till Afrika. Till en början levererade de engelska handelsmännen bara slavar till spanska och portugisiska kolonister i Amerika, men när de brittiska bosättningarna växte började de leverera till de brittiska kolonierna. Mellan Hawkins första resa och avskaffandet av slaveriet 1807 transporterades cirka 3,4 miljoner slavar på brittiska fartyg.

Socker
Socker hade förts tillbaka till Europa av korsfarare på 1100-talet, efter att de stött på karavaner i det heliga landet som sålde "sött salt". Det var dock Christofer Colombus som tog med sig de första sockerrörssticklingarna till den nya världen, där sockerindustrin verkligen tog fart. Sockerplantager etablerades i hela Karibien, och trots en kort nedgång i popularitet på grund av hälsorisker förknippade med socker, gjorde slavhandelns uppgång att socker åter blev en viktig del av den engelska kosten.

02

Vete
Förvånansvärt nog var vete - som kunde odlas i Storbritannien - en av de största importvarorna från det brittiska imperiet. I takt med att Storbritannien industrialiserades och urbaniserades började man importera spannmål som tidigare hade funnits i överflöd på den inhemska marknaden. Majslagarna i början av 1800-talet innebar restriktioner och tullar på importerad spannmål, men dessa upphävdes 1846 efter den irländska hungersnöden. År 1904 skickade Indien mer vete till Storbritannien än något annat land och överträffade därmed jordbruksjättar som Kanada och Australien.

03

Kakao
Efter spanjorernas erövring av aztekerna importerades deras älskade choklad till Europa, där den snabbt blev en favorit hos hovet. I takt med att efterfrågan på choklad ökade anlade britterna allt fler kakaoplantager i Karibien och Centralamerika och importerade slavar för att arbeta på dem. I slutet av 1800-talet smugglades plantor av kakaoträd in i Guldkusten och en liten kakaoodling anlades. År 1915 stod Guldkusten och Nigeria - ett annat brittiskt territorium - för nästan en fjärdedel av den globala kakaoproduktionen.

04

05

Opium
Opium har haft en enorm inverkan på den brittiska kulturen, och några av dess största litterära verk producerades under påverkan av denna drog. Drogen blev populär under 1700-talet, efter slaget vid Plassey då det bengaliska presidentområdet annekterades till imperiet. Monopolet på opiumproduktion övergick till Ostindiska kompaniet, som snabbt drog fördel av handeln med Kina. Vinsterna sköt i höjden, och när kineserna försökte begränsa importen av substansen drog sig britterna inte för att ta debatten i krig.

Adam Smith
1723-90, skotte
Bör Smith ansåg många att import av varor var skadligt för ekonomin. Smith menade att en nations rikedom inte mäts i guld i valven, utan i produktivitet och handel - BNP.

Robert Clive
1725-74, engelsk
Cclive anklagades för att ha säkrat Indien åt kronan och gjort det till en pengamaskin, men kritiserades för att ha övervakat tvångsodlingen av grödor som opium, vilket ledde till hungersnöd.

06

Bomull
Calico och chintz - olika typer av bomullstyg - importerades från Indien och blev populära bland de fattiga. En växande efterfrågan på tvättbara och färgglada material ledde till att bomull gick om ull i popularitet. På 1700-talet började den bli ett hot mot de brittiska tillverkarna, och därför infördes Calico Acts för att förbjuda import. Dessa upphävdes 1774 när uppfinningen av maskiner som spinning jenny gjorde det möjligt för britterna att konkurrera med tyger från öst. År 1806 stod bomullsvaror för 43 procent av Storbritanniens export.

Guld
Det är fortfarande omtvistat varför Afrika gick från att vara en av de minst koloniserade kontinenterna till en av de mest koloniserade, och det på så kort tid, men en av anledningarna kan mycket väl ha med guld att göra. Européer hade bedrivit handel i Västafrika sedan 1400-talet efter att ha upptäckt dess rikedom på naturresurser - däribland guld - men 1867 etablerade britterna kolonin Guldkusten genom att köpa och beslagta mark. Tillsammans med de fyndigheter som hade hittats i Australien och Nya Zeeland blev guld en viktig exportvara för det brittiska imperiet.

07

Tobak
Innan tobakens faror uppdagades var den en stor inkomstkälla för kejsardömet. Tobak hade rökts av indianstammar i århundraden innan Hernandez de Boncalo, en spansk krönikör, tog med sig fröer tillbaka 1559. När engelsmännen började kolonisera Nord- och Sydamerika i början av 1600-talet såg de också de kommersiella möjligheter som tobakshandeln innebar. År 1650 importerade England cirka 10 miljoner pund tobak, värt cirka 12 miljoner pund i kolonierna men flera gånger så mycket i England.

08

09

Te
Det första omnämnandet av te på engelska var i ett brev från en anställd vid Ostindiska kompaniet 1615 där en köpman bad om "den bästa sortens chaw". Te blev populärt i England när Katarina av Braganza, en portugisisk kunglighet som föredrog infusionen, gifte sig med Karl II, men det förblev dyrt ända in på 1700-talet. Smuggling gjorde te tillgängligt för massorna och regeringen beslöt till slut att avskaffa skatten på te.

Timmer
När den industriella revolutionen inleddes sköt priset på timmer i höjden i takt med att tillgången i Storbritannien började ta slut. Med tiden ersatte kol träet som bränsle och tegel blev det viktigaste byggmaterialet, men inom skeppsbyggandet var timret fortfarande det viktigaste. Eftersom träd tar decennier på sig att växa hade tätbefolkade länder som Storbritannien mycket större nytta av att odla grödor eller låta djur beta, så timret importerades istället från Baltikum. Ökade spänningar i Europa tvingade dock Storbritannien att ompröva sitt beroende av baltiskt timmer, och under 1700- och 1800-talen lanserades initiativ för att försöka uppmuntra import från det koloniala Nordamerika, men dessa misslyckades med att få genomslag.

10

John Hawkins
1532-95, engelsk
Hawkins anses vara den förste engelsmannen som drog nytta av triangelhandeln. Han seglade till Amerika via Västafrika där han köpte slavar och sålde dem till spanska kolonister.

Förstå de åtgärder som vidtogs i strävan efter imperial överhöghet - och som ledde till orubblig brittisk dominans

73

80

Empire Building

Kanada
Under kriget 1812 försökte USA, utan framgång, att inta Kanada och många strider utkämpades i det som nu är södra Ontario (samtidigt som Storbritannien kämpade mot Napoleons franska imperium i Europa). De brittiska och kanadensiska trupperna, under general Isaac Brock, besegrade framgångsrikt de invaderande amerikanerna. Kriget slutade 1814, efter att staden York (Toronto) och Washington DC bränts ned av de respektive stridande grupperna, utan några politiska förändringar av gränserna.

Att bygga ett imperium

Storbritanniens stolthet var stukad efter förlusten av de 13 kolonierna i Nordamerika och fokus flyttades till Afrika, Asien och Stilla havet..

Kap Trafalgar, Spanien
Att besegra den franska och den spanska flottans kombinerade flottor i slaget vid Trafalgar skulle förändra Storbritanniens imperialistiska ambitioner. Det visade att Royal Navy, med Horatio Nelson i spetsen, var en kraft att räkna med, och som sådan kunde Storbritannien välja och vraka bland de bästa hamnarna och baserna runt om i världen. Från Kapstaden i Sydafrika till Mauritius i Indiska oceanen (plus fler franska, holländska eller spanska kolonier runt om i världen) fanns det till synes ingenstans som kunde motstå att erövras av Nelsons Royal Navy.

Brittiska Guyana
Det brittiska imperiet gjorde aldrig något större avtryck i Sydamerika, även om det förvärvade kolonierna Essequibo, Berbice och Demerara som utgör Guyana 1796 under fientligheterna med fransmännen. Holländarna var de första européerna som bosatte sig där och grundade de ovannämnda kolonierna i början av 1600-talet. Storbritannien återlämnade kontrollen över kolonierna till den Bataviska republiken 1802 men erövrade kolonierna året därpå under Napoleonkrigen.

Sierra Leone
Med stöd av den brittiska abolitioniströrelsen antog parlamentet 1807 Slave Trade Act, som ledde till att slavhandeln avskaffades i hela det brittiska imperiet. Året därpå utsågs Sierra Leone till en officiell brittisk koloni för frigivna slavar. Slavery Abolition Act, som antogs 1833, avskaffade alla former av slaveri i hela imperiet.

Aär det brittiska imperiet stod på sin höjdpunkt mellan slutet av 1500-talet och början av 1700-talet var det historiens och världens mest formidabla supermakt. Dess överlägsenhet fick dock sig en törn efter det amerikanska självständighetskriget då 13 av imperiets kolonier i Nordamerika förklarade sig självständiga, vilket ledde till att Storbritannien förlorade några av sina äldsta och mest tätbefolkade kolonier. Detta kunde ha inneburit början till slutet för det brittiska imperiet, men i stället blev förlusten av de 13 kolonierna startskottet för en helt ny fas av brittisk kolonial expansion ännu längre bort. Å ena sidan hade en halv kontinent gått förlorad, men i kölvattnet av detta vände Storbritannien sin uppmärksamhet mot Afrika, Asien och Stillahavsområdet.
Medan britterna hade lockats till Asien genom handel och till Amerika landvägen, representerade Australien ett helt annat förslag på grund av sitt karga landskap och avlägsna läge. Även om Australiens västra kust hade upptäckts av den holländske upptäcktsresanden Williem Jansz 1606 (och senare fått namnet Nya Holland) koloniserades den aldrig. Så när James Cook upptäckte New South Wales östra kust under en vetenskaplig resa till södra Stilla havet, gjorde han anspråk på den för Storbritannien och förklarade att den var den perfekta avstjälpningsplatsen för brittiska brottslingar.
Transporten av straffångar till de brittiska kolonierna hade pågått informellt sedan början av 1600-talet, men blev inte en formell del av det brittiska straffsystemet förrän 1717 som ett alternativ till hängning eller att behöva bygga engelska fängelser för att hålla kvar dem. Eftersom de amerikanska kolonierna nu var förlorade var man tvungen att vidta alternativa åtgärder och genom att transportera fångar till Australien slog man i princip två flugor i en smäll. Inte nog med att de brittiska fängelserna blev avlastade, New South Wales blev också koloniserat och hamnade därmed i brittisk ägo.
En annan viktig händelse i det brittiska imperiets historia inträffade under början av 1800-talet i och med Napoleonkrigen. Eftersom Napoleons arméer redan hade tagit över många länder i Europa investerade Storbritannien kraftigt i de resurser som krävdes för att vinna krigen - och det visade sig vara framgångsrikt med en avgörande seger över en fransk-spansk flotta vid Trafalgar 1805. Storbritannien anföll och ockuperade många utomeuropeiska kolonier under krigen, bland annat Nederländernas. I slutändan erövrades de Joniska öarna, Malta, Mauritius, St Luca och Tobago från Frankrike samt Trinidad, Guyana och Kapkolonin från Spanien. År 1807 avskaffade Storbritannien också slaveriet i imperiet, och Sierra Leone blev året därpå en brittisk koloni för fria slavar.

Territorier i det brittiska imperiet 1820

Ytterligare framsteg för det brittiska imperiet fram till 1885

Australien
Mellan 1787 och 1853 transporterades cirka 123.000 män och knappt 25.000 kvinnor till Antipods för brott som sträckte sig från förfalskning till fårstöld. Även om detta gjorde narr av det brittiska påståendet att det fanns ett frihetens imperium, var de transporterade fångarna fria att börja ett nytt liv när straffen var avtjänade. Kolonins guvernör, Lachlan Macquarie, menade att New South Wales inte bara var ett land för straff, utan också ett land för försoning.

En kraft vaknar

Hur Storbritannien plockade ut kolonier ur krigsbytet

1787

New South Wales (Australien)

1795

Malacca

1802

Ceylon (Sri Lanka)

Trinidad

1814

Malta

Mauritius

St Lucia

Tobago

Guyana

Cape Colony

Joniska öarna

Guadeloupe

Martinique

Franska Guyana

Java

Surinam

Inflytelserik person
Horatio Nelson
1758-1805

Tslaget vid Trafalgar (som utkämpades under tredje koalitionskriget och var ett av Napoleonkrigen) visade att Nelson var lika taktiskt skicklig på vatten som Napoleon var på land, och hans fartygsflotta skar igenom den fransk-spanska flottan som en skållande kanonkula genom blött trä. De 27 fartygen i flottan som leddes av amiral Nelson ombord på HMS Victory besegrade de 33 franska och spanska fartygen i Atlanten utanför Spaniens sydvästra kust med uppenbar lätthet (den fransk-spanska flottan förlorade enligt uppgift 22 fartyg innan ett engelskt fartyg sänktes), även om det i slutändan skulle kosta Nelson livet. Amiralen blev en omedelbar hjälte genom att dö i ögonblicket för sin största seger, men få vid den tiden kunde ha föreställt sig hur viktig denna sjöseger skulle visa sig vara, eftersom Storbritanniens kontroll över haven skulle vara ohotad under resten av århundradet.

Nelson och slaget vid Trafalgar

För Storbritannien var Trafalgar det sista hoppet mot en fransk invasion, men för Nelson var det den sista striden mot en mycket mer fruktansvärd fiende

Jitt före middagstid den 21 oktober 1805 stod amiral Viscount Horatio Nelson på däck på sitt flaggskepp HMS Victory. En lätt västlig vind susade genom luften och på avstånd kunde han se fregatterna i den fransk-spanska flottan. I flera veckor hade han tålmodigt väntat, gått igenom taktiken och planerat varje aktion in i minsta detalj. Nu var det äntligen dags och han gav signal till sin flotta att inleda anfallet. På mindre än fem timmar skulle han uppleva en seger som skulle definiera hans liv, och en förlust som skulle avsluta det.
I dag är Nelson ihågkommen som en av Storbritanniens största hjältar - en krigare, en befälhavare och en segrare. Men när han kom till världen den 29 september 1758, som det sjätte av elva barn, var han en sjuklig bebis. Hans föräldrar var så rädda för att han inte skulle överleva att de lät döpa honom i förtid. Denna händelse skulle bli början på en livslång tradition av att kämpa och lyckas mot alla odds.
Familjen Nelson var inte okänd, men de var verkligen inte särskilt rika och de var tvungna att utnyttja sina kontakter för att säkerställa en stabil framtid för sina barn. Nelsons mor, Catherine Suckling, var en avlägsen släkting till Robert Walpole, Storbritanniens första premiärminister. Nelsons mor dog dock tragiskt nog när pojken bara var nio år gammal. Det skulle bli hans morbror som skulle få det största inflytandet på hans liv, och bara 12 år gammal inledde Nelson sin karriär i flottan under sin morbror, kapten Maurice Suckling, på HMS Raisonnable.
När Nelson gick med i flottan var det i de lägsta leden. Men kanske som ett resultat av att han var det sjätte barnet i en stor familj sökte han ära framför allt annat. Strävan efter att skapa sig ett namn och nå berömmelse gav bränsle åt en arbetsmoral som snart imponerade på hans överordnade och gjorde att han steg i graderna i snabb takt. Detta var särskilt imponerande för en pojke som led av extrem sjösjuka.
Efter att ha korsat Atlanten flera gånger fick Nelson, som var angelägen om att uppleva så mycket som möjligt, en tjänst på HMS Carcass. Fartyget skickades ut på en expedition över Arktis för att hitta den mytomspunna

Trots att Nelson förlorade sitt högra öga under en kampanj på Korsika bar han aldrig ögonlapp

"Idag är Nelson ihågkommen som en av Storbritanniens största hjältar - en krigare, en befälhavare och en segrare"

Livet i Nelsons flotta

Under Nelsons befäl mötte många 1800-talsseglare större faror än fienden

Arbete och krigföring
Sjömän började vanligtvis sin karriär som pojkar, men under krigstid behövde flottan ytterligare 60.000 man till flottan, och detta kunde inkludera dem som aldrig hade gått till sjöss. Det kvalificerade arbetet utfördes av cirka 20 procent av besättningen, medan resten sysslade med tunga transporter.
Mat och dryck
Maten ombord var av varierande kvalitet, och köttet saltades och lades i tunnor för konservering. Även om mycket av maten var intetsägande och torr fick sjömännen regelbundna måltider. De hade rätt till en gallon öl varje dag och fylleri ombord var ett stort problem i flottan.
Disciplin och bestraffning
Disciplinen ombord på fartygen var hård, men den var lika hård på land. Enligt reglerna på ett fartyg, de s.k. krigsartiklarna, kunde män hängas för myteri, förräderi, desertering eller sodomi. Mindre stränga straff var start, gånglöpning och piskning.
Hälsa och hygien
Eftersom männen levde under så trånga och fuktiga förhållanden grasserade sjukdomar, och 50 procent av alla dödsfall i Royal Navy 1810 tillskrevs dem. Kirurgin var långt ifrån avancerad och amputationer användes för skadade lemmar, och det finns berättelser om badkar fyllda med avhuggna kroppsdelar under strider.
Lön och förmåner
Fattigdomen tvingade många män till sjöss och utöver den årliga lönen delades rikedomarna från erövringen av ett fiendefartyg upp mellan männen baserat på rang. Kaptenerna fick tre åttondelar av belöningen, men Nelson klagade ofta över att han inte fick några prispengar eftersom han var stationerad långt från de rika områdena.

nordvästra passagen till Indien. Det var ett mycket riskfyllt uppdrag som i slutändan misslyckades och fartyget tvingades vända tillbaka. Längs vägen bestämde sig dock en ivrig 15-årig Nelson för att följa efter en isbjörn över isen. Tack vare en plötslig spricka i isen, som skilde djuret från Nelson, kunde den unge, orädde och orädda pojken i sista stund undkomma en trolig död.
Den ivrige unge sjömannen såg sin första strid när han var stationerad ombord på Seahorse i Ostindien. Det var bara en kort utväxling av salvor, men Nelson fick erfarenhet och följde noga med. Han var snabblärd och hade ett snabbt sinne för sjötaktik, så när han blev hemskickad på grund av malaria påverkade det honom mycket. Under tillfrisknandet kämpade Nelson mot ännu en sjukdom, men den här gången var det depression. För någon som var så fast besluten att skapa sig ett namn var det ett svårt piller att svälja att komma så nära en död i relativ obemärkthet. Men hans stolta, optimistiska anda segrade och närd av patriotism och en förnyad känsla av beslutsamhet klarade Nelson löjtnantexamen och satte segel igen, den här gången in i det amerikanska självständighetskrigets farliga hjärta.
Bara 20 år gammal fick Nelson befälet över en fregatt och fick uppleva sin första smak av befälsrollen när han anföll spanska bosättningar i Nicaragua. Operationen var en framgång och Nelson fick beröm för sitt snabba tänkande och sina modiga handlingar. Framgången varade dock inte länge, eftersom nästan hela den brittiska styrkan drabbades av gula febern. Nelson själv klarade sig knappt med livet i behåll, och när han återvände till sjöss 1784 var det inte för att leva ett liv med djärva strider och tappra framgångar. Istället blev Nelsons roll att se till att navigationslagen efterlevdes. Han fick många fiender, och ensamheten som befälhavare fick honom att sjunka tillbaka i förtvivlan och depression. När han återvände hem fann han sig impopulär bland sina släktingar, utan någon utnämning och arbetslös i fem långa år.
Nelson var misshandlad och blåslagen, men han var inte besegrad. Hans äktenskap med änkan Frances Nisbet, som hade en femårig son, gav nytt liv åt en man som redan var mycket äldre än sina 29 år. Under tiden, utomlands, inträffade händelser som skulle påverka hans liv för all framtid. Frankrikes folk gjorde uppror, kungen hade dödats, världen tittade på och till slut fick Nelson ett skepp: Agamemnon med 64 kanoner.
Äntligen började det ljusna i Nelsons liv - han hade en kärleksfull hustru hemma, ett snabbt och kraftfullt fartyg under sitt befäl och en skicklig besättning som lyssnade och följde hans order. Detta dynamiska liv passade Nelson, och i det började han blomstra. Den entusiastiske unge mannen fanns fortfarande kvar, men en annan sida växte fram, en duglig befälhavare och glimtar av genialitet. Det var under denna period, när han försvarade hamnen i Toulon, som Nelson för första gången korsade svärd med en 24-årig fransk artilleriofficer vid namn Napoleon Bonaparte.
Det var under denna period av revolution, oroligheter och krig som Nelson uppnådde några av sina mindre kända men lika anmärkningsvärda segrar mot spanjorerna vid Cape Vincent 1797 och i slaget vid Köpenhamn. Den djärve, orädda befälhavaren började skapa sig ett namn. Hans män avgudade honom eftersom han inte bara var extremt kapabel utan också våghalsig - ett drag som kostade honom synen på höger öga. I den brittiska flottan var han något av en rebell som ignorerade order om att dra sig tillbaka. Vid ett tillfälle under slaget vid Köpenhamn lyfte han sitt teleskop till sitt blinda öga och låtsades att han inte såg ordern om att

"Nelson hade aldrig önskat sig ett långt, bekvämt liv; han var en havets mästare och en äventyrare"

Nelsons lätt igenkännliga medaljer gjorde honom till ett värdefullt mål för franska prickskyttar vid Trafalgar

Nelsons sjukdomar och skador

Nelsons tendens att hamna mitt i stridens hetta ledde till att han drabbades av en mängd sjukdomar under hela sin karriär som sjöfarare

När Nelsons karriär inom flottan började, började också hans kamp mot en sjömans värsta mardröm - kronisk sjösjuka. Nelson led av denna åkomma under resten av sitt liv.

1771

1776

Nelson drabbades för första gången av vad som skulle komma att bli en återkommande sjukdom - malaria. Denna första attack tog nästan hans liv, men gav honom också en vision av en röst som berättade att han skulle bli en hjälte.

I San Juan drabbades Nelson av en mängd olika sjukdomar - dysenteri, gula febern, bröstsmärtor och till och med förgiftning av en giftig frukt.

1780

Som många andra sjömän på den tiden drabbades Nelson och hans besättning av skörbjugg, och detta skulle bli en återkommande sjukdom som amiralen senare skulle arbeta för att eliminera på sina fartyg.

1782

I Bastia var Nelson nära att dödas av en stor mängd jord från ett tungt skott som föll över honom. Några dagar senare träffades han av jord och stenar från en explosion och blev blind på höger öga.

1794

Denna målning från 1800-talet visar en döende Nelson i kapten Hardys armar medan striden pågår runt omkring honom

1798

Nelson träffades av ett fragment av ett hagelskott under striden. Återigen förklarade han sig död, men fortsatte att leda striden medan han blödde kraftigt. Nelson led av förblindande huvudvärk under resten av sitt liv.

1801

Återigen förkunnade Nelson att hans död var nära när han drabbades av svår värmeslag och kräkningar, men han återhämtade sig anmärkningsvärt snabbt.

1781

I London klagade Nelson över att han hade besvär med sin vänstra arm och sitt vänstra ben. Fingrarna på hans vänstra hand var också vita, domnade och svullna.

När Nelson återvände från Västindien drabbades han av en så svår feber att man förberedde ett fat med rom för att bevara hans kropp om han skulle avlida.

1797

Mitt under striden träffades Nelson av en muskötkula ovanför höger armbåge. Det förklarades att han var död, men skeppskirurgen amputerade hans underarm. En halvtimme senare återvände han till striden.

1799

I Palermo, Sicilien, rapporterades Nelson lida av vad han trodde var hjärtattacker, åtföljda av depression, huvudvärk, sjukdom och matsmältningsbesvär.

1805

Under slaget vid Trafalgar träffades Nelson av ett slag i axeln och ryggraden. Ännu en gång sa han: "Jag har bara en kort tid kvar att leva." Den här gången hade han rätt.

Idag visas HMS Victory upp på Portsmouth Historic Dockyard

dra sig tillbaka. Nelsons viljestyrka och envisa brittiska anda gav honom seger efter seger, och även om han beundrades stort som ledare fanns en rest kvar av den unge man som sökte bekräftelse och ära. Depression och självtvivel var demoner som Nelson var dömd att bekämpa till sin sista dag, fiender som inte ens en miljon sjösegrar och utmärkelser kunde besegra.
Trots att ett fredsfördrag hade undertecknats med Frankrike 1802 bröt kriget ut igen bara ett år senare. Nelson utsågs till överbefälhavare för Medelhavsflottan och hissade sin flagga på det fartyg som för alltid skulle vara förknippat med hans namn, HMS Victory. Hans uppdrag var att blockera Toulon för att förhindra att franska fartyg där mötte dem i Atlanten och även spanska fartyg i Cadiz och Cartagena. Storbritannien var väl medvetet om att det pris Napoleon önskade sig mest av allt var en invasion av deras eget land och dess slutliga förstörelse. Med den kombinerade styrkan hos dessa fartyg var invasionen en mycket verklig möjlighet. Om de förenades kunde denna enda oövervinneliga flotta ta kontroll över Engelska kanalen, vilket skulle göra det möjligt för den franske kejsaren att härja i Storbritannien och lämna det i spillror. Det var upp till Nelson och hans män att förhindra att detta hände.
Den franske amiralen Pierre Villeneuve var en man under press. Det var under hans befäl som den kombinerade flottan skulle segla, och det var upp till honom att se till att så skedde. Trots att Nelson och hans flotta lurade i närheten lyckades Villeneuve smyga ut från Toulon i skydd av dåligt väder. När Nelson insåg att amiralen hade förflyttat sig tog han upp jakten. Fransmännen återförenades med några av sina fartyg, men de lyckades inte ta kontroll över kanalen utan flydde söderut till Cadiz med sin flotta.
Napoleon var inte nöjd med Villeneuves försening och hade redan planer på att ersätta honom. Det var en sista anklagelse om feghet som tvingade Villeneuve att lämna hamnen, och såvitt han visste fanns det ingen brittisk styrka i närheten som kunde hoppas på att besegra honom. Olyckligtvis för Villeneuve hade han fel.
När Villeneuve först satte kurs mot Cadiz hade Nelson återvänt hem, och under 25 dagar hade han fulländat sin strategi. Napoleon hade koncentrerat sig på sin Grande Armée i Österrike, men i England var en invasion till havs fortfarande en mycket verklig möjlighet, och Nelson var hjälten som kunde förhindra den. Den 15 september 1805 satte Nelson segel på Victory igen och var mycket noga med att hålla sin huvudflotta långt ute till havs. Villeneuve hade ingen aning om att det han mötte var en strategi som var utformad för att stoppa honom för gott, och en man som fortfarande hade något att bevisa.
När silhuetterna av den kombinerade flottan syntes i soluppgången över Cape Trafalgar började britterna äntligen röra på sig. De delade upp sig i två divisioner, den ena ledd av Nelson och den andra av Collingwood. Ombord på Victory beordrade Nelson sin löjtnant att föra ut ett meddelande till flottan: "England förväntar sig att varje man gör sin plikt." Nelson var många saker - nyfiken, energisk och till och med hänsynslös. Hans äventyrslystnad och strävan efter personlig stolthet hade fått honom att resa till världens mest avlägsna platser, men det var hans plikt som höll honom kvar där. Det var denna pliktkänsla inför rädsla och fara som Nelson ingöt i sina män den dagen.
Männen hade all rätt att vara rädda. Den tidens sjötaktik innebar att nästan varje slag följde en bestämd sekvens - fartygen ställdes upp mot varandra och anfölls från bredsidans kanoner. Denna strategi var en så integrerad del av den tidens sjökrigföring att den hade inspirerat till namnet "linjeskepp" för de fartyg som deltog i den. Men Nelson hade andra planer. Han skulle avvika från normen och i stället för att möta Villeneuves flotta på vanligt sätt, skulle han anfalla dem från väster, i rät vinkel, i två skvadroner. Detta innebar en enorm risk för Nelson och hans män, eftersom de var utsatta för flottans kraftfulla och förödande bredsideskanoner, men om de kunde skära sig igenom kunde de skära flottan i tre delar och förstöra den.
Britterna ställde upp sig i två långa linjer och likt två pilar sköt de framåt. De stormade mot den kombinerade flottan, som leddes av

Slaget vid Trafalgar

33

21 oktober 1805

BRITISH
Befälhavare: Horatio Nelson
Flottans storlek: 33 fartyg
Fartyg erövrade: 0
Förstörda fartyg: 0
Sårade: 1,208
Döda: 458

16

12

11

17

15

FRANSKA/SPANSKA KOMBINERAD
Befälhavare: Pierre Charles Villeneuve
Flottans storlek: 40 fartyg
Fartyg erövrade: 21
Förstörda fartyg: 1
Sårade: 2,538
Döda: 3,243
Tillfångatagna: 8.000

14

32

31

29

25

24

23

21

19

18

30

28

27

Brittiska flottan

Seger
Euryalus
Téméraire
Neptunus
Erövraren
Leviathan
Britannia
Ajax
Orion
Agamemnon
Minotauros
Spartiaten
Sirius
Phoebe
Naiad
Pickle
Entreprenör
Kunglig suverän
Belleisle
Mars
Tonnant
Bellerophon
Kolossus
Akilles
Polyfemos
Swiftsure
Hämnd
Trots
Prins
Thunderer
Dreadnought
Försvar
Afrika

Franska flottan

Argus
Achille
Berwick
Argonaute
Hermione
Thémis
Swiftsure
Aigle
Algésiras
Pluton
Fougueux
indomptable
Redoutable
Neptunus
Bucentaure
Héros
Furet
Hortense
Mont Blanc
rhin
Duguay Trouin
Formidabel
Cornélie
Intrépide
Scipion

Spanska flottan

Principe de Asturias
Argonauta
San Ildefonso
San Juan Nepomuceno
Montañés
Bahama
Monarca
Santa Ana
San Justo
San Leandro
Santísima Trinidad
San Agustin
San Francisco de Asis
Rayo
Neptuno

Nelsons taktik

Strid till sjöss följde vanligtvis definierad taktik, men Nelson avvek, riskerade allt och tog krigets mest avgörande seger

Bredsida
Eftersom det var nästan omöjligt för fartyg att skjuta över fören eller aktern, placerades alla kanoner längs fartygets sida. Därför var det kaptenens mål att vända fartygets sida mot fiendens sida och sedan släppa loss kanonerna i en attack. Denna teknik kallades för en bredsida.

Raking
En bredsidesattack var kraftfull, men den utsatte fartyget för fiendefartygets eld. Det var säkrare för fartyget att föra sin bredsida mot fören eller aktern på fiendefartyget. Det innebar att fartyget kunde skjuta genom hela fartygets längd, medan fienden inte kunde besvara elden. Detta kallades för "raking".

Traditionell formation
Eftersom huvudsyftet med ett slag var att ställa sina fartyg bredsidigt mot fiendens för att kunna utlösa en förödande eldkraft, ställdes fartygen upp så att de kunde utlösa en strid ström av attacker mot varandra. Ofta resulterade detta i två linjer av fartyg som seglade parallellt och utväxlade bredsidor om och om igen.

Nelsons touch
Under slaget vid Trafalgar fattade Nelson det riskfyllda beslutet att överge den traditionella taktiken och i stället attackera flottan i rät vinkel. Hans fartyg utsattes för en störtflod av attacker när de närmade sig, men när de bröt igenom linjen rammade de fiendens fartyg och slog ut dem ett efter ett.

Nelsons arv

Vi talar med Roger Knight, som år 2000 bytte karriär från biträdande chef för National Maritime Museum till lärare och författare. Hans största bok är den prisbelönta Strävan efter seger: Horatio Nelsons liv och prestationer (2005). Denna biografi översattes till franska 2015, vilket är första gången sedan 1800-talet. I september 2016 publicerar han en studieguide om Nelson i serien Connell Guides.
Hur inflytelserik är Nelson och hans eftermäle idag?
Nelsons arv har haft en brokig historia, för de inskränkta viktorianerna i mitten av Viktorianska riket gillade inte hans förhållande med Emma Hamilton och han blev i tysthet avförd som nationalhjälte. Men när det tyska sjöfartshotet dök upp i slutet av 1800-talet återupplivades hans hjälteegenskaper av dem som ville att fler krigsfartyg skulle byggas, och han blev åter på modet.
Minnet av hans klara segrar fick den brittiska allmänheten att förvänta sig att Royal Navy skulle överväldiga tyskarna i första världskriget - efter slaget vid Jylland 1916 blev de besvikna. Minnet av hans karaktär och segrar dök dock upp igen som moralhöjande propaganda under andra världskriget. På 2000-talet har Royal Navy inte längre någon världsomspännande roll eller ett imperium att försvara och är en bråkdel av sin storlek i mitten av 1900-talet. Ändå kvarstår Nelsons inflytande och han är fortfarande en av de främsta nationella hjältarna. Flottor runt om i världen studerar fortfarande hans ledarskap och managementmetoder, då han, mycket ovanligt för den tiden, litade på och delegerade ansvar nedåt. En förändring som har skett är att historikerna vet mycket mer om officerarna, sjömännen och fartygen i den georgiska segelflottan, och i studierna av Nelson tar man hänsyn till många andra personer och historiska faktorer när man skriver om hans segrar.
Den kanske svåraste delen av Nelsons arv att analysera är det sätt på vilket han fortfarande ses som den person som ledde det nationella motståndet mot Napoleons Frankrike. Hur mycket påverkar minnet av honom våra komplexa relationer med den europeiska kontinenten?

Spanska och franska flaggor hängdes upp i St Paul's Cathedral under Nelsons statsbegravning

Nelson's Column, i hjärtat av London, är en permanent påminnelse om amiralens uppoffring

Med 50 kanoner på vardera sidan arbetade besättningen på Victory outtröttligt för att besegra den kombinerade flottan

flaggskeppen. Den fransk-spanska flottan hade inte förväntat sig eller förberett sig för en sådan taktik. Det franska fartyget Fougueux avlossade en bredsida mot Collingwoods Royal Sovereign när han bröt igenom linjen, men det var för sent. Sovereign rammade Santa Ana, det spanska flaggskeppet, med en attack så förödande att den slog ut 14 kanoner och 400 besättningsmedlemmar. Victory ledde under tiden anfallet mot de två fartygen Redoubtable och Bucentaure. Eftersom flottan var så trängd tvingades Victory ramma fartygen och avfyra bredsidor på nära håll.
Situationen var så farlig att många uppmanade Nelson att leda striden från ett säkert avstånd, eller åtminstone ta bort hedersstjärnorna som lyste på hans rock. Nelson vägrade. Han hade varit nära döden många gånger tidigare, men han var övertygad om att han skulle möta sitt slut vid Trafalgar. Han hade redan tagit farväl av sina vänner och sin familj, och om han skulle dö så skulle han göra det med sina medaljer på bröstet.
Franska sjömän i Redoubtables rigg plockade redan bort män som var utsatta på Victorys däck. Minuterna innan Nelson själv blev skjuten sprängdes en man som stod bredvid honom mitt itu av en kanonkula, men Nelson rörde sig inte. Oavsett om det var av stolthet, övermod eller mod stannade Nelson kvar på sitt skepps däck. Strax efter kl. 13.00 träffades Nelson av ett muskötskott som kastade honom i däckgolvet och krossade hans ryggrad. Han ropade fortfarande ut instruktioner till sin besättning och bars ner för att undersökas av en kirurg, som konstaterade att döden var nära förestående.
Trots sina skador och enorma smärtor bad Nelson ständigt om uppdateringar om slaget. Innan han dog fick han veta att den brittiska flottan hade tagit 15 fiendefartyg. Nelsons farliga taktik hade fungerat; han visste att han hade vunnit. När han drog sitt sista andetag kysste hans älskade flaggkapten Hardy hans panna och Nelson yttrade sina sista ord: "Nu är jag nöjd. Tack gode Gud, jag har gjort min plikt." Nelson hade aldrig önskat sig ett långt och bekvämt liv; han var en havets mästare och en äventyrslystnadens man. När han lämnade denna värld med nyheten om sin största seger ringande i öronen, lämnade han den slutligen med stolthet.
Nelsons dödliga skada gjorde att han missade höjdpunkten i slaget, där tre brittiska fartyg slog det franska flaggskeppet Bucentaure till underkastelse och Villeneuve tvingades kapitulera. Runtomkring slog brittiska fartyg hål på den kombinerade flottan, med stora förluster i människoliv som följd. Det franska fartyget Achille vägrade att ge upp och sprängdes i luften med alla ombord. I slutet av slaget hade britterna lidit 1.666 förluster, medan den kombinerade flottans förluster uppgick till nästan 14.000. Frankrike och Spanien förlorade cirka 21 fartyg i slaget, medan Storbritannien inte förlorade något. Napoleons planer på att invadera landet var definitivt omintetgjorda.
Segern vid Trafalgar hade cementerat den brittiska dominansen på havet, en dominans som skulle stå ohotad i ytterligare tio år av krig och mer än 100 år av världsomspännande sjöherravälde. Denna seger överskuggades dock helt i England av nyheten om Nelsons död. Han hade varit nationens hjälte innan han gav sig av, och när hans kropp återlämnades var han deras martyr. Nelsons kropp förvarades i ett fat med rom inför hemresan, eftersom amiralen hade begärt en landbegravning. Han hedrades med en magnifik statsbegravning i St Paul's Cathedral, och hans popularitet steg kraftigt. Hans bild ristades in i otaliga statyer och monument, gator uppkallades efter honom och hans flaggskepp bevarades omsorgsfullt och är idag det äldsta örlogsfartyg som fortfarande är i tjänst.
Nelsons uppgång från ett litet, sjukligt barn till den största och mest älskade krigshjälten i brittisk historia kommer sannolikt aldrig att upprepas. Han är fortfarande en viktig del av den brittiska identiteten och hans berömda kolonn står i hjärtat av huvudstaden. Mannen själv har fått en nästan gudaliknande status, en källa till stolthet, pliktkänsla och mod. Men han var också en man som leddes av en önskan att bevisa sig själv och som led av självtvivel. Kanske är detta Nelsons och Storbritanniens största bedrift, inte en marin seger, utan viljestyrkan och modet att segla mot osäkerhetens och rädslans vindar och att segra.

HMS Victory

HMS Victory är berömd för sin avgörande roll i slaget vid Trafalgar och fungerar idag som ett levande museum över den georgiska flottan

Mastar av stolpar
Victories master var tillverkade av flera stora trälister som var ordentligt sammanbundna med järnringar.

Även om Victory är berömt för sin roll i Trafalgar, hade Victory som fartyg upplevt många strider innan Nelson förde befälet över det, och många fler efteråt. Victory lades ner 1759 och sjösattes 1765 och beställdes som ett nytt förstklassigt fartyg. Fartyget var ovanligt stort under en period då den brittiska flottan använde sig av mindre och snabbare fartyg, men med 100, och så småningom 104, kanoner ombord var det en kraft att räkna med. Victory deltog i slaget vid Ushant, belägringen av Gibraltar och slaget vid Cape St Vincent innan det byggdes om för Nelson och Trafalgar. Fartyget skulle komma att överleva sin berömde befälhavare och seglade på många expeditioner i Östersjön innan det slutligen förtöjdes i Portsmouth i slutet av 1812.

Storlek
Victory mätte 69,34 meter överallt och kunde röra sig med en maximal hastighet på åtta till nio knop (15 till 17 km/h). Det krävdes också 821 besättningsmedlemmar för att segla den tillräckligt.

Galjonsfigur
Ursprungligen hade Victory en tung, utsmyckad och dekorativ galjonsfigur, men den började ruttna och ersattes med en mycket lättare, enklare och mer praktisk design.

Kanoner
Victory hade ursprungligen 100 kanoner, men efter restaureringen före Trafalgar hade fartyget 104 kanoner fördelade på fyra däck. De kanonkulor som avfyrades vid Trafalgar vägde upp till 15 kg.

Kättingvalsen
Chainwales var fästanordningarna på fartygets sida för stående rigg som satt på övre däckets kanonportar. Detta förhindrade att riggen störde kanonerna när de avfyrades.

Toppar
Att minska vikten och öka hastigheten var en viktig prioritet när Victory byggdes om, så topparna, som ursprungligen var tillverkade av tung ek, ersattes med två halvor av gran.

Målning
Mellan 1800 och 1803 genomgick Victory omfattande reparationer, och det var då som den målades med de ikoniska svarta och gula strimmorna. Denna färg skulle senare komma att användas av alla Royal Navys örlogsfartyg.

Pistoldäck
Victory hade 32-pundskanoner på det nedre kanondäcket. De använde inte bara mindre krut än de tidigare 42-pundskanonerna, de var också lättare och gick snabbare och lättare att ladda.

© Alamy, Osprey Publishing, The Art Agency, Sol 90 Images

Det brittiska imperiet slår tillbaka

När Brittiska Amerika inte längre fanns kvar inriktade sig imperiet på att utforska Stilla havet och hantera ett hot på närmare håll - Napoleon

Anär dammet lagt sig efter ett katastrofalt nederlag i det amerikanska Amerikanska självständighetskrigettvingades Storbritannien att utvärdera sin position i den nya värld som man befann sig i. Det var tvunget att utvecklas eller dö. Tden franska revolutionen och Napoleons uppgång Bonaparte skulle förvandla Europa till ett flyktigt slagfält, och den största emire på jorden måste vara redo och vänta på anstormningen.
Asida från att hantera militära frågor, hade Storbritannien beslutat att vända sin land-sökande uppmärksamhets mot den stora okända av Stilla havet, och långt-bort och exotiska länder som det mytomspunnaal Södra kontinenten. Tkriget 1812 var ytterligare en bekräftelse på att Storbritannien hade förlorat sina kolonier i Amerika för gott, men både Kanada och Karibien höll sig starkt inom imperiets grepp.
Tillbaka i Europa hade Napoleon blivit så mäktig på kontinenten att en rad koalitioner hade upprättats för att förhindra spridningen av det första franska imperiet. Det skulle vara sju koalitioner totalt, och Storbritannien fattade beslutet att allay med det tysk-romerska riket, Ryssland, Preussensåväl som en mängd andra nationer som de allianser som bildades för att besegra Napoleon blev mer invecklade med åren.
I slutet av, Hade Storbritannien kämpat så hårt att det hade samlat på sig a statsskuld på cirka 861 miljoner pund. Alla dessa ansträngningar slutade i slutändan med seger, och Napoleon föll slutligen 1815.
Detta, tillsammans med fragmenteringen av det heliga romerska riket i 1806, cementerade Storbritanniens status som en världsmakt och inledde en era av "Pax Britannica" som den empire fortsatte att expandera, blevtill ofattbart stort.

Mellan 1815 och 1914 utökades imperiet med cirka 26 miljoner kvadratkilometer och 400 miljoner människor

"Storbritannien hade beslutat att rikta sina landssökande blickar mot det stora okända i Stilla havet"

Kapten Cook var inte den förste europé som satte sin fot på Australiens östkust. Den äran tillfaller hans brorson Isaac Smith

Kapten James Cook beskrevs i överhuset som "den första navigatören i Europa"

Utforskning av Stilla havet

Royal Navys mod gav imperiet tillgång till några av de enda platserna på jorden som lämnats orörda av västvärlden

Med ett självständigt Amerika och ett oroligt Europa sökte man sig längre bort för att expandera eimperiets gränser. I denna imperialismens tidsålder var den mest berömda pionjären kapten James Cook, som steg i graderna och lyckades kartlägga Australien, Nya Zeeland och andra områden i Stilla havet. Efter hans alltför tidiga död 1779 gick många fler fartyg i land från de brittiska öarna för att utforska och upptäcka för deras queen och deras land.
När vinden började vända mot Frankrike i Napoleonkrigen fick Storbritannien ett stort uppsving i sin strävan att leda utforskningen av Stilla havet. Ceylon (nuvarande Sri Lanka), Malta, Guyana och Mauritius var bara några av de kolonier som säkrades under det andra brittiska imperiet när Royal Navy återtog sitt herravälde över vågorna - efter några vacklan - med helt ny ånga-ångdrivna krigsfartyg i horisonten. I synnerhet hamnen i Trincomalee på Ceylon skulle bli en viktig hamn för Royal Navy under de kommande åren.
Med de 13 amerikanska kolonierna hade gått förlorade efter revolutionskriget fick Storbritannien problem med ett plötsligt inflöde av egna fångar från den nya världen. Med fängelser och fängelsefartyg redan var fulla, togs beslutet att transportera brottslingar till fjärran-avlägsna kolonier för att arbeta för empire. Detta gav Storbritannien en arbetsstyrka med för att erövra och ockupera stora områdensamt förbruka resurser för det goda för emire-industrins bästa.
Cooks tidigare botanist Joseph Banks öronmärkte ett område på Australiens östkust som kallades Botany Bay som en idealisk plats för en helt ny straffkoloni. Bankss idé godkändes och koloniseringen av Nya Sydwales inleddes 1786; den första sändningen med fångar anlände två år senare. Nya städer som Sydney etablerades och det moderna Australien tog form.
Dessa nya länder i Stilla havet skilde sig från den brittiska administrationen i Indiensom var bara utnyttjades för sina resurser av det ständigt växande East India Company. Menaustralien sågs som en koloni för permanent bosättning, precis som Nordamerika hade varit. Områdets naturliga invånare, aboriginerna, trängdes undan och drabbades av västerländska sjukdomar. Australien stämplades som ett terra nullius (ingens land) och betraktades som a fri-för alla för bosättning. Denna syn på ursprungsbefolkningen kom att personifiera något av det värsta som empire stod för.
Cook efterträddes av ytterligare två upptäcktsresande: George Bass och Matthew Flinders. De var sjökirurg respektive sjöofficer och hade båda en aptit på erövring. Tillsammans har de för upptäckten av Cape Everard, Western Port och Furneauxöarna. År 1798, hade de upptäckt att Tasmanien var en ö, och 1804.., Flinders framgångsrikt runt hela kontinenten. Han lyckades till och med segla så långt som till Tahiti och Hawaii och undersökte även Amerikas västkust. Bass var en ivrig observatör av den flora och fauna som den nya världen hade att erbjuda och han anses ha upptäckt rika fyndigheter av kol i Sydneyområdet. Ansträngningarna från upptäcktsresande som Bass och Flinders skulle ha varit mycket mer mödosamt om det inte var för de brittiska som fick godahoppsudden God Hope från holländarna, som fungerade som en mellanstation för resor till Stilla havet innan den brittiska ockupationen av Suez Kanalen.
När 1800-talet kom igång växte kolonier upp i snabb takt längs Australiens östkust och Storbritannien gjorde nu anspråk på detta enorma område. En auktoritativ konstitutionell struktur inrättades när de tidigare fångarna började etablera ett nytt liv för sig själva i detta en gång avlägsna territorium. Religionen spred sig också, grupper som London Missionary Society hjälpte till att etablera kristendomen i Stilla havet. Religionen spred sig genom territorierna, men det var svårare att konvertera än i början av empire. En historia berättar om en grupp på 17 missionärer som leddes av upptäcktsresanden James Wilson, som vid ankomsten till Tahiti drevs bort av eldvapen-svängande infödingar.
Med Australien under kronans styre, Storbritannien storbritannien sin uppmärksamhet mot Nya Zeeland och andra Stillahavsöar innan delta i kampen om Afrika och insåg den växande betydelsen av opium i Fjärran Östern. Amerika kan ha varit men förvärvet av Australien och andra kolonier inledde en ny tidsålder för den empire. En era av oöverträffad brittisk imperialism hade börjat.

Den imaginära figuren "John Bull" användes som en symbol för imperiet på ett liknande sätt som den amerikanska "Uncle Sam

En avbildning av kapten Cook som gör anspråk på Botany Bay för imperiet 1770

Ett avgörande ögonblick
Ankomst till Tahiti 13 april 1769
Efter att ha seglat från England runt Kap Horn når Cook och besättningen på Endeavour Tahiti. Det var en otroligt avlägsen plats för upptäcktsresandena, och den hade upptäckts av européer först ett år tidigare, och man trodde först att det var början på en helt ny kontinent. Det är på Tahiti som astronomen Charles Green ombord observerar Venuspassagen, en sällsynt synlig händelse där planeten passerar framför solen. Besättningen lämnade så småningom Tahiti för att fortsätta till Nya Zeeland, men Cook skulle senare återvända för att försöka hitta den mytomspunna södra kontinenten.

James Cook: Utforskning och upptäckt

1728

En upptäcktsresande föds
James Cook föds den 27 oktober och bor i Marton, en förort till staden Middlesbrough. Hans familj flyttar senare till Great Ayton där han går i skolan.
1728

Den unge lärlingen
Den tonårige Cook blir lärling och tjänar både William Sanderson, en sömmerska, och John Walker, en skeppsredare i Whitby, under sammanlagt tio år. 1745

Ansluter sig till flottan
Tio år efter att ha påbörjat sin lärlingsutbildning ansluter sig Cook till Royal Navy och tjänstgör i både Engelska kanalen och Atlanten. Han lär sig att mäta och kartlägga. 1755

Tjänstgöring under krigstid
Det sjuåriga kriget bryter ut och Cook seglar med den brittiska flottan till Kanada. Han kartlägger Saint Lawrencefloden, som skulle komma att bli en viktig väg under belägringen av Quebec 1775.  1758

Äktenskap med Elizabeth
Cook återvänder hem från kriget och gifter sig med Elizabeth Batts. De gifter sig i Barking, London, men inom ett år är den blivande upptäcktsresanden tillbaka på haven igen, den här gången för att kartlägga Newfoundland. 1762

Tillbaka på haven
Hans skicklighet i utforskning är uppenbar och Cook belönas med att leda en expedition till Söderhavet. Han besöker Rio de Janeiro och Eldslandet.   1768

Myteriet på Bounty
Ett av de mest kända myterierna i den brittiska marinens historia började på HMS Bounty 1789 utanför Tahitis kust. Fartyget lämnade Storbritannien för att hämta en last med brödfruktsplantor den 23 december 1787 och nådde den isolerade tropiska ön året därpå. Efter den 43.452 kilometer långa och tio månader långa resan slogs Bountys besättning av öns skönhet och infödingarnas gästfrihet. Några av männen blev förälskade i tahitiska kvinnor och många ville inte lämna detta nyfunna paradis.
Trots detta fortsatte Bounty sin resa men besättningen var nu rastlös och under ledning av förste styrman Fletcher Christian iscensatte de en kupp mot kapten William Bligh. Kaptenen och 18 lojala sjömän kastades av i en liten båt och lyckades så småningom ta sig till Timors säkerhet efter en strapatsrik resa på 6.701 kilometer. Tillbaka ombord på det mytomspunna fartyget beslöt männen att återvända till Tahiti. Efter att ha bosatt sig där gav sig ett antal av sjömännen iväg på jakt efter en annan fristad och grundade Pitcairn. Dessa män undgick att upptäckas av den hämndlystna Royal Navy men besättningen som stannade kvar på Tahiti tillfångatogs, ställdes inför rätta och hängdes till slut.

En målning från 1776 av den pittoreska Matavai Bay på Tahiti. Händelsen har inspirerat till fem filmer

"Australien stämplades som ett terra nullius (ingens land) och betraktades som ett fritt område för bosättning"

Definierande ögonblick
På jakt efter den södra kontinenten den 13 juli 1772
Det finns berättelser om en legendarisk sydlig kontinent som kallas Terra Australis, och Cook har fått i uppdrag att hitta den. Genom att undvika isberg och korsa isfält lyckas de två fartygen Adventure och Resolution nå den antarktiska cirkeln, men tvingas vända på grund av tjock dimma och minusgrader. De två fartygen skiljs åt men lyckas återförenas i Tonga efter att båda vänt nordost mot Tasmanien och Nya Zeeland i jakt på varmare klimat. Ytterligare utflykter görs under sommarmånaderna, men de stannar först när fartygen inte kan ta sig längre på grund av fast packis. Med detta återvänder Cook hem.

Möte med kungen
När Cook återvänder till Storbritannien belönas han med ett möte med kung George II. Han blir medlem av Royal Society och befordras till postkapten. Inom ett år ger han sig ut på upptäcktsfärd igen 1775

Omsegling av Nya Zeeland
Efter Tahiti fortsätter Cook och hans män till Nya Zeeland och kartlägger både norra och södra öarna mellan oktober 1769 och februari 1770 1769

Ett avgörande ögonblick
Expedition till Australien April-augusti 1770
Efter att ha lämnat Nya Zeeland stöter Endeavour på en landmassa som av holländarna kallas Nya Holland sedan den upptäcktes 1644. Cook börjar med att kartlägga östkusten och upptäcker ett område som han kallar Stingray, som senare skulle komma att kallas Botany Bay. Den 10 juni inträffar katastrofen när Endeavour träffar Stora barriärrevet, men det repareras snart, precis i tid för att britterna för första gången någonsin ska få se (och skjuta) en känguru. Cook tycker att de lokala aboriginerna skiljer sig från alla andra ursprungsbefolkningar han har stött på. De är ovilliga att handla och svåra att förstå, och de är starkt beskyddande av sitt hemland.

De sista resorna
Cook försöker hitta Nordvästpassagen och besöker Tasmanien och Nya Zeeland, som han döper till Cooköarna. Han reser sedan till Oregon och Alaska och når till och med Sibiriens norra spets. 1776

1779

För tidig död
Under ett besök på Hawaiiöarna i februari 1779 blir Cook slagen i huvudet och knivhuggen till döds av hämndlystna öbor som är upprörda över besättningens kidnappning av den lokala monarken Kalaniʻōpuʻu.  1779

Att knäcka slavhandeln

De viktigaste händelserna som ledde till att den långvariga transatlantiska slavhandeln avskaffades i Storbritannien

En abolitionists födelse
Thomas Clarkson är en av de mest kända abolitionisterna och vid 25 års ålder ägnade han sitt liv åt att avskaffa slaveriet. Hans prisbelönta essäer väckte uppmärksamhet bland likasinnade och kampen för slaveriets avskaffande tog fart.
1
Motstånd från kolonialmakterna
Lika viktiga som abolitionisterna var upproren från slavarna själva. Stora revolter ägde rum i bland annat Jamaica och Barbados och bidrog till att övertyga slavägarna och den brittiska regeringen om att den onda sedvänjan borde avskaffas.
2
Politiska reformer och ekonomisk förändring
Efter den amerikanska revolutionen blev Nord- och Sydamerika plötsligt mindre viktigt för Storbritannien. Som en följd av detta minskade slavhandeln och industrin i Storbritannien ökade. Dessutom bidrog personer som William Wilberforce till att införa en ny typ av politiker som var för abolition.
3

Avskaffande av slaveriet

Brittiska territoriella ambitioner fortsätter i Kanada och Karibien medan slaveriet slutligen avskaffas av imperiet

Förlusten av de amerikanska kolonierna innebar inte att Storbritannien hade gett upp alla sina intressen i den nya världen. Quebec Act från 1774 säkerställde att Kanada förblev under kronans kontroll. Storbritannien behöll också sina territorier i Västindien och sin värdefulla sockerindustri.
Ett av de viktigaste inslagen i den europeiska självständigheten i den nya världen var slavhandeln. Den var kontroversiell redan från början i mitten av 1600-talet, men i slutet av-1700-talet hade högljudda krav på att den skulle avskaffas uppstått. The Society for Effecting the Abolition of the Slave Trade bildades den 22 maj 1787 av 12 framstående abolitionister, däribland Thomas Clarkson och George Fox. Rörelsen började med bojkott av slavodlade produkter och produktion av skrifter mot slavhandel. Saker och ting eskalerade när afrikanska abolitionister började bidra medtill till ansträngningen.
Ignatius Sancho, Ottabah Cugoano och Olaudah Equiano var tre framstående afrikanska abolitionister som alla fick texter publicerade som bidrog till att öka trycket på den brittiska gbrittiska regeringen att upphöra med praktiken. Deras berättelser om hur de förts bort från sina hem i Afrika ökade medvetenheten om den fruktansvärda behandling de utsattes för och den brittiska allmänheten blev mer medveten om vad som pågick. En grupp som kallades Sierra Leone Company bildades till och med för att hjälpa före detta slavar att flytta och främja lagliga handelsåtgärder. Sällskapet samlade in bevis på grymheterna efter att ha rest till stora brittiska hamnar som Bristol och Liverpool och höll offentliga möten för att öka medvetenheten.
Gruppens kanske viktigaste förvärv var en parlamentsledamot vid namn William Wilberforce. Wilberforce var en hängiven social reformator och stod nära den mångårige premiärministern William Pitt den yngre. Clarkson övertalade Wilberforce att lobba mot slavhandeln, och under 18 år drev parlamentsledamoten en kampanj med en rad motioner mot slaveri.
Granville Sharp var en annan ledande abolitionist som kämpade för slavarnas rättvisa och snart anslöt sig med Clarkson. Lika viktiga som dessa gruppers insatser grupper var, var andra faktorer lika viktiga, om inte mer. Snart nog började Storbritanniens sockerindustri i den nya världen att minska i takt med att USA började handla med fransmän och holländare. Detta bidrog till att göra slut på behovet av den brittiska transatlantiska slavhandeln och satte igång tillväxten av städer på brittisk mark under den industriella revolutionen.
Revolter i kolonierna själva också övertalade också britterna gbrittiska regeringen att handeln var mer besvärlig än vad den var värd. Den största var i en fransk koloni i Saint Domingue år 1789, där ett brittiskt försök att krossa motståndet ledde till förlusten av 40.000 kolonialister.
An lag om avskaffande av slavhandeln misslyckades 1805, men ett år senare förhindrade lagen Foreign Slave Trade Abolition Bill brittiska handelsmäns import av slavar till utländska territorier. År 1807, utlystes slutligen en omröstning för att avgöra handelns öde. Genom en röstsiffror 114 mot 15 i underhuset skulle brittiska kaptener som åkte fast nu bötfällas med 100 pund för varje slav som hittades ombord. Tyvärr ledde detta till en ännu värre praxis, eftersom kaptener som riskerade att åka fast kastade slavar i havet i ett försök att minska böterna. Som svar på detta bildades ett nytt anti-slaverisällskap och handeln avskaffades slutligen 1833, efter att Regency-perioden hade upphört. Lagen om slaveriets avskaffande utrotade slutligen slaveriet från eimperiets stränder.
Men.., slavar var ursprungligen inte helt fria, de tvingades istället att arbeta som lärlingar av regeringen, och deras ägare fick betala totalt 20 miljoner pund i kompensation. Ytterligare kampanjer bidrog till att detta system upphörde 1838.

Fram till 1807 års slavhandelslag hade Storbritannien transporterat fler slavar över Atlanten än någon annan nation.

Thomas Clarkson talar vid 1840 års kongress för British and Foreign Anti-Slavery Society

I takt med att avskaffanderörelsen tog fart blev den brittiska allmänheten mer medveten om den fruktansvärda behandlingen av slavar i Nord- och Sydamerika

Slavhandeln i siffror

Spåra de blodiga fotspåren av en ohygglig utländsk handel med kroppar snarare än varor och produkter

Under 1700-talet, 6 miljoner Afrikaner fördes till Amerika

Minst en en tredjedel av detta gjordes på brittiska fartyg

"Ett brittiskt försök att krossa motståndet resulterade i förlusten av 40.000 kolonialister"

Med titeln "Liberty" publicerades denna teckning tillsammans med en nyhet om slaveriets avskaffande

En av fem slavar omkom under den sju veckor långa resan

Slavar fick ibland sina tår avskurna för att förhindra flykt

80 procent av slavarna gick till länder utanför USA

Ett fartyg gav varje slav så lite som fyra fot utrymme

I det episka slaget vid Waterloo besegrades Napoleon till slut, men britterna hade inte klarat det utan sina allierade på kontinenten

Napoleons planer för Storbritannien

Efter den franske generalen Lazare Hoches misslyckade försök att erövra Storbritannien 1976 tog Napoleon själv på sig den svåra uppgiften. Trots myterier vid Spithead och Nore visade Royal Navy att den fortfarande var stridsduglig när den enkelt avfärdade en holländsk flotta i slaget vid Camperdown 1797. En annan marin seger i slaget vid Nilen året därpå gjorde till synes slut på det franska hotet mot det brittiska fastlandet, men 1803 hade Napoleon samlat en ny armé, den här gången en mäktig 130.000 man. Storbritannien hade vid den här tiden också utrustats med ett modernt kustförsvar. Trots den franska styrkedemonstrationen vid Calais hindrade viktiga förluster som Trafalgar 1805 Napoleon från att någonsin inleda en attack. Storbritannien var återigen säkert från utländsk invasion.

Storbritannien och Napoleonkrigen

Det andra brittiska imperiets största rival var Napoleons Frankrike, vars kejsare hade siktet inställt på erövring och krig

Det första franska imperiet var det största hotet någonsin mot det andra brittiska imperiet. Rden nya republiken uppstod ur Bourbon-dynastins aska och började invadera stora delar av territoriet. För att slå tillbaka den nya republiken blev Storbritannien medlem i en rad koalitioner med andra europeiska makter.
Britterna fann det till en början svårt att blanda sig i angelägenheter på kontinenten, och nederlaget i slaget vid Hondschoote 1793 satte tonen för den misslyckade Första Coalitionen. Storbritannien hade fortfarande makt på haven, men 1797 stod landet ensamt efter att preussarna, österrikarna och spanjorerna besegrats av Napoleon. Det efterföljande andra koalitionskriget slutade med Amiensfördraget 1802, men freden var kortvarigt levde. A Tredje koalitionen inleddes mot Frankrike 1805. Med stöd av en allians med Spanien ville Napoleon äntligen sparka ut Storbritannien ur kriget. Slaget vid Trafalgar samma år blev en dödsstöt för de franska marina ambitionerna, men trots denna seger fick Storbritannien inte stöd av sina allierade; napoleons taktiska mästarklass i Ulm och Austerlitz slutade med att de österrikiska och ryska arméerna krossades. Napoleon var Europas obestridde mästare.
De närmaste åren såg Berlin och Wien fatill fransmännen, liksom många italienska kungadömen. Under större delen av den fjärde koalitionen såg Storbritannien på när fransmännen vann segrar över hela Europa. Det gjorde det dock, makett viktigt ingripande när flottan erövrade den danska flottan i Köpenhamn 1807. Danmark ställde sig nu på fransmännens sida, men om dessa fartyg hade kommit in i Franska hands, skulle det skulle ha gått långt i ersätta det som förlorades vid Trafalgar.
Vid tiden för den femte koalitionen hade Frankrike herraväldet över Centraleuropa och endast det österrikiska kejsardömet stod emot dem. Brittiska agerande mot fransmännen begränsades till sjöslag utanför Iberia när Peninsulakriget kom igång på väg.
Brittiska trupper kastades nästan omedelbart ut från halvön när de besegrades vid Corunna i januari 1809. Utan Österrikes lägliga attack mot Frankrikes östra gräns skulle britterna sannolikt ha blivit tillbakaträngda. Ten österrikiska attacken oroade den franska hierarkin så mycket att Napoleon aldrig återvände till den iberiska krigsskådeplatsen. Hans frånvaro var avgörande för att britterna skulle få övertaget i Spanien. Sir Arthur Wellesley, hertigen av Wellington, förde befälet över de brittiska styrkorna och såg till att fransmännen en gång för alla skulle besegras från Spanien. Vid 1814, hade den sista delen av Grande Armée retirerat norr om Pyrenéerna.
Under hela kriget var Royal Navy viktig för att förse trupper och ständigt trakasseraed Franska handelsfartyg och kustbatterier. Konflikten förvandlades till en kamp mellan två system: det franska kontinentala blocket mot brittiska flottblockader. Spanien slets mellan pro- och anti-napoleonska fraktioner men Österrikes intervention, liksom den ödesdigra franska marschen till Ryssland, bidrog till att vinna kriget för den femte koalitionen.
Napoleons katastrofala ryska kampanj resulterade i förlusten av hundratusentals franska trupper på grund av en otroligt effektiv rysk bränd-eartaktik och det stränga ryska vinterklimatet. Tidpunkten var perfekt för britterna, vars arméer var upptagna av 1812 års krig. Den franska hegemonin över Europa var nu i ett tillstånd av konstant nedgång och det brittiska imperiet skulle njuta av dess försämring.
Napoleons exil på ön Elba föranleddes av Fontainebleaufördraget 1814. But efter sin beryktade flykt, fick han återfick han folkets stöd och resan till Waterloo var påbörjades..

Nelsons flaggskepp vid Trafalgar, HMS Victory, byggdes av 6.000 träd och hade 26 mil rep

Slaget vid Austerlitz
Slaget vid Austerlitz 1805 var en konflikt som tvingade Storbritanniens allierade på knä och bekräftade Frankrikes överhöghet i Europa. Det var ett slag som skakade världen och som visade Napoleons makt och svagheten hos gamla monarkier i en tid som dominerades av revolution. Fransmännen stod mot de formidabla styrkorna i det tysk-romerska och det ryska kejsardömet. Det var 68.000 mot 90.000, men de gamla monarkierna hade inte Napoleons militära sinne på sin sida. Den franske kejsaren gillrade en fälla genom att fejka en reträtt och locka bort fienden från fältets mitt. Medan den franska flanken höll undan för de lurade divisionerna, inleddes en gnistrande attack i mitten. Den var så effektiv att den delade de ryska och österrikiska styrkorna i två delar.
Splittrade och utan kommunikation uppifrån gick Grande Armée till anfall mot fienden och slaktade dem. Paniken och massreträtten innebar att många omkom i de frusna sjöarna som omgav slagfältet. 15.000 österrikare och ryssar dog och ytterligare 11.000 tillfångatogs. Det tysk-romerska riket var i stort sett över och ryssarna drog sig tillbaka österut. Nu var det preussarnas tur att stå upp mot den första franska republiken.

Napoleon var Europas gissel och en av kejsardömets värsta fiender någonsin

Slaget vid Waterloo: Napoleons sista strid

Napoleon Bonaparte

Det avgörande slaget som gjorde slut på Napoleontiden och skickade det första franska imperiet i glömska

Hjälten hade återvänt. Efter sin exil var Napoleon redo att leda sitt land till ära igen. Med sin armé uppdelad i tre delar hoppades Napoleon kunna krossa både Wellingtons brittiska divisioner och Blüchers preussiska styrkor vid Waterloo den 18 juni 1815. Slagfältet var genomdränkt av regn och soldaterna soldaterna på båda sidor var genomblöta till skinnet. Napoleon hade varit uppe hela natten i sitt kvarter och funderat över varje tänkbart drag. Han visste mycket väl att detta skulle bli det sista tärningskastet.
Den brittiska armén låg på lur med ryggen mot en ås. De var 25000 man, men deras led var också av regementen från Hannover, Nassau och Brunswick allierade, som totalt uppgick till 44.000 man. Trots att fransmännen hade färre män hade de ett mycket överlägset artilleri med 250 kanoner mot 160. Denna Grande Batterie skulle inleda slaget i ett hagel av kanoneld.
Artilleriets spärreld slog in i de brittiska linjerna när Grande Batterie släppte loss all sin kraft. Koalitionssoldaterna var väl skyddade men en andra front behövde öppnas snabbt. Män samlades i den närbelägna Hougoumont-gården och hårda strider bröt ut i detta område vid sidan av det huvudsakliga slagfältet. Medan de viktigaste artilleribatterierna kämpade vidare i mitten skickade Napoleon sin bror Jerome för att inta Hougoumont. Denna lilla avledningsmanöver växte snart till ett stort slag när de franska angriparna gång på gång slogs tillbaka av de tappra försvararna av bondgården.
Medan kampen om Hougoumont pågick sattes det franska infanteriet in. Kanonelden upphörde när den franske befälhavaren d'Erlons 20.000 infanterister störtade in i de brittiska torgen. En annan bondgård, La Haye Sainte, blev överkörd när koalitionens 95:e Rifles och kungens tyska legion pressades tillbaka. Hjälpen kom i form av brittiskt tungt kavalleri under ledning av earlen av Uxbridge, som trampade ner infanteriet. Attacken var tajmad på minuten eftersom Wellingtons center var på gränsen till kollaps, men deras övermod tog ut sin rätt och attacken mot det franska artilleriet var en bro för långt. Med hästarna' hästarnas hovar fastnade i den tunga leran, och en kombination av artilleriet och en våg av franska kyrassiärer fällde det utmattade brittiska kavalleriet. Slaget var på väg att ta en ny vändnings Napoleons ryttare ställde in siktet på Wellingtons infanteri.
Infanteriet spände bajonetterna och bet ihop tänderna, redo för den oundvikliga attacken. Wellington beordrade sina män att ställa upp sig i fyrkanter. Taktiken, som var kompakt och väl sammansvetsad, var en fullständig framgång och gjorde marskalk Neys 8.000 man starka kavalleri matt. Efter denna seger vände vinden ytterligare mot Napoleon när 50.000 preussare samlades öster om slagfältet vid Plancenoit. Blücher hade hållit sitt ord. Den franske befälhavaren Lobau var skickades till den franska högern medan kavallerigeneral Kellermann tog i centrum för den fortsatta franska kavalleriattacken på torgen. Dessa lansiärregementen var mycket mer dödliga för infanteriet och deras långa lansar kunde motverka torgens effektivitet. Trots detta fortsatte framryckningen avbröts avblåst vid 18-tiden då varje våg förlorade sin kraft. När preussarna pressadeed längre och britterna fickvann några mycket-välbehövlig andhämtningspaus, de sista franska förhoppningarna var med sina bästa soldater - de Imperial Guard.
Klockan 19.30 ställdes Imperial Guard mot två brittiska brigader, och deras överlägsenhet i strid blev snart att märka. Nu började dock de utarmade franska leden att räknas och när en holländsk-belgisk enhet skickade en enorm muskötsalva in i hjärtat på det kejserliga gardet var spelet över. Ingen pardon gavs i den efterföljande slakten. Napoleon, under tiden hade redan flytt scenen och övervägde sin abdikation.

Upptäcktsresanden Matthew Flinders begärde att "New Holland" skulle byta namn till Australien. Hans önskan uppfylldes officiellt 1817

"Artilleriets spärreld slog in i de brittiska linjerna när Grande Batterie släppte lös all sin kraft"

Ledarskap	8
Moral	5
Strategi	4
Styrkor	8
Gevär	7

2. Napoleon fördröjer
Napoleon är medveten om att Wellington har den starkaste ställningen och att den blöta marken gör det svårt att förflytta hans män och vapen. Han vet dock att Blüchers preussiska armé stadigt närmar sig fältet. Han beslutar sig för att ta risken att fördröja och väntar tills marken har torkat upp. Istället inleder han en attack mot britterna vid Hougoumont gård för att göra en buckla i Wellingtons stålhårda försvar.

7. Den preussiska ankomsten
Fransmännen lyckas bryta igenom de allierades frontlinje, men Wellingtons styrkor använder sina musköter med stor effekt. Slutligen anländer Blüchers styrkor på Wellingtons vänstra sida och riktar in sig på Napoleons högra flank. Den förenade styrkan hos de brittiska och preussiska styrkorna överväldigar den franska armén och Napoleon har inget annat val än att retirera. Hans kejserliga garde är så lojala att de offrar sig själva för att ge sin kejsare en chans att fly oskadd.

Hertigen av Wellington

"En kombination av artilleriet och en våg av franska cuirassiers fällde det utmattade brittiska kavalleriet"

5. Slaget på två fronter
Omkring kl. 15.30 möter Napoleons trupper slutligen Blüchers preussare åtta kilometer öster om huvudstriderna. Ännu en gång är Napoleons trupper i ett taktiskt underläge eftersom preussarna har den högre marken. När striderna intensifieras tvingas Napoleon sätta in fler män i den preussiska striden, vilket gör att hans styrkor blir betydligt mer utspridda.

1. Stridens förflyttningar  Den allierade koalitionen står på fältets norra flank och vaktar den östra vägen. Wellington räknar med att Blüchers preussare ska anlända - de ligger för närvarande lågt 18 mil österut. Napoleon är under tiden på marsch och när han anländer sätter han in sin formidabla kår på slagfältet.

6. La Haye Sainte faller
Under flera timmar anfaller vågor av vildsinta franska soldater Wellingtons fäste La Haye Sainte. Till slut, vid 18-tiden, segrar de, även om priset är högt i form av både franska och brittiska liv. Med sin nya position kan Napoleon använda artilleri för att attackera det brittiska centrumet.

4. Wellington kämpar
Även om preussarna närmar sig är de fortfarande en bra bit bort och Wellington kämpar för att driva tillbaka fransmännen från den viktiga bondgården La Haye Sainte. Det brittiska kavalleriet anfaller det framryckande franska infanteriet - effekten är katastrofal för de franska styrkorna, som försvagas avsevärt, men Wellingtons vänstra linje har också drabbats hårt av anfallet.

Ledarskap	7
Moral	8
Strategi	7
Styrkor	7
Vapen	6

3. Kejsaren attackerar
Am Wellingtons högra flank är upptagen med att försvara Hougoumont, beslutar Napoleon att släppa lös sina styrkor mot den brittiska mittlinjen. Den 18.000 man starka styrkan lyckas inta Papelpotte och området kring La Haye Sainte. Segern verkar vara säkrad. Men vid 13-tiden märker Napoleon rörelser i öster. Det är preussarna.

brittiska imperiets blodigaste slag

Det utvidgade riket England och Storbritannien må ha byggts upp på grundval av ekonomi och handel, men det betyder inte att imperiet var rädd för att färga jorden och havet rött i sitt försvar

Ninget imperium i historien har byggt sina murar så höga och utsträckt sina gränser så långt utan att blod har spillts - både sitt eget och sina fienders. Tet brittiska imperiet, i alla dess former, var inget undantag. Från de allra första utflykterna utanför riket i slutet av 1500-talet till den slutliga nedmonteringen i mitten av 1990-talet krigade Storbritannien till synes lika mycket som det bedrev handel eller etablerade nya kolonier. Krig och handel blev de koloniala epokernas dubbla språk och Storbritannien talade båda med en ohämmad glöd.
Tdessa konflikter, precis som de koloniala expansionerna, tog emire över hela världen. Bådeöver över havet och genom nya och gamla länder drabbade Storbritannien samman med gamla fiender som Frankrike och Spanien och låste sablar med nyare fiender som Nederländerna, zuluerna och Amerikas patrioter för att för att nämna bara några få.
Anästan alla dessa militära konfrontationer var blodiga och brutala. Världen befann sig i ett tillstånd av förändring - nya länder, rika på oanade skatter och livsbekräftande resurser, förändrade det status quo som hade skapats under medeltiden Medeltiden.
Nu kunde vilken nation som helst med en flotta och imperialistiska idéer sätta segel och göra anspråk på ett nytt land. Även tnederländerna - en gång en tystlåten nation med låg profil - hade använt uppkomsten av köpmannaklassen för att samla på sig ett betydande innehav av mark och resurser.

Med undantag för det amerikanska självständighetskriget vann Storbritannien nästan alla sina stora krig och konflikter som imperium

Det brittiska imperiets blodigaste slag

Utöver de som dödades på den fransk-bayerska sidan tog Grand Alliance hela 14.190 till fånga

Slaget vid Blenheim

13 augusti 1704

Spanska tronföljdskriget, som utkämpades 1701-1714, spred sig över Europa och till kolonierna i och utanför Spanien. Blenheim var ett av de viktigaste slagen i konflikten, och dess utgång formade resten av kriget medan placeradeplacerade betydande tvivel på den franska flottans och arméns styrka. I Blenheim, som utkämpades mellan en samling byar i Blindheim i södra Tyskland, försökte Ludvig XIV av Frankrike att avsätta den tysk-romerske kejsaren Leopold I, från från kriget genom att erövra huvudstaden i hans imperium, Wien.
Frankrike, obesegrat under ett halvt sekel av militära möten, marscherade mot Wien under befäl av den djärve franske Marshal Camille, greve de Tallard. Den franske befälhavaren visste att både England och hertigdömet Savojen skulle mobilisera trupper för att hjälpa det tysk-romerska riket, men ingen av styrkorna var tillräckligt stark för att utmana honom, så han fortsatte utan att tveka.
Tallard visste inte att engelska styrkor under befäl av John Churchill, förste hertig av Marlborough, och en armé ledd av Eugene av Savojen marscherade för att möta honom. När de två arméerna förenade sina krafter och anföll Tallard den 13 augusti 1704 tvingades fransmännen tvingade att retirera till Nebelfloden. Den franska armén delade sig sedan i två, en armé ledd av Tallard och den andra under befäl av Marsin och Maximilian II Emanuel av Bayern.
Marlborough engagerade sedan Tallards styrkor, medan Eugene tog sig an den Kurfurstendömet Bayern. De fransk-bayerska arméerna var sammanlänkade av en kavallerilinje, men den var tunn och visade sig vara en svag punkt i den dubbla arméns formation. Eugenes attack var mer av en avledande taktik, liksom en tredje del av attacken som leddes av Marlboroughs generallord John Cutts. Med Marsin upptagen och Tallard tvingad att sätta in en del av sina styrkor för att stödja Bayerns ansträngningar, satte Marlborough in en offensiv mot kavalleriet i centrum av fiendens formation.
Eugene riskerade sin egen armés stabilitet för att låna ut styrkor till Marlboroughs anfall, men anfallet visade sig vara för starkt för den fransk-bayerska insatsen och de två arméerna skars av från varandra. Marlboroughs anfall drev sedan Tallards styrkor ner i Donau. Tallard, tillsammans med 23 bataljoner infanteri och sex dragonregementen, tillfångatogs. Marsin lyckades fly med en del av sin armé, men vid det laget hade den fransk-bayerska offensiven förstörts. Medan 4.500 engelska och savoyska trupper dog i slaget, hade hela 20.000 franska och bayerska infanterister och kavallerister dödats, drunknat eller sårats när striden var över.

England/Hertugdömet Savoyen

Frankrike/Elektoratet i Bayern

Varför? Försök att erövra Wien och driva ut det tysk-romerska riket ur kriget
Utfall: Avgörande seger för England/hertigdömet Savoyen

Total dödssiffra:

24,000

Slaget vid Maiwand

27 juli 1880

Medan det brittiska imperiet i slutändan skulle stå som segrare i slutet av det andra anglo-afghanska kriget (1878-80), skulle slaget vid Maiwand bli en av de få framgångarna för det afghanska emiratet. Men som så många strider i krigen mellan afghanerna och britterna skulle en sådan seger komma till ett smärtsamt högt pris.
Före slaget hade de brittiska militära operationerna i regionen gått bra och emiratets soldater fick utstå kanoneld och kavalleriattacker vid varje tillfälle. I juni 1880 blev Ayub Khan (son till den afghanske härskaren, Amir) ut för att inta det brittiskkontrollerade Kandahar med en liten armé. A 2,500-starkt regemente under ledning av brigadgeneral George Burrows skickades för att möta honom och Khans styrkor; misshandlade av den brittiska anstormningen, de tvingades de retirera till Kushk-i-Nakhud.
Klockan 10 på morgonen den 27 juli 1880 fick Burrows besked att Khans styrkor skulle vara på väg mot Maiwandpasset, så han tog med sig sina 2 500-starka styrkor och red för att en gång för alla slå ner emirens son. Men Burrows information var ofullständig och det visade sig att Khan hade samlat ihop en mycket starkare arméy vid Maiwand - 25,000 för att vara exakt. Med en uppsättning kraftfulla Armstrongkanoner till sitt förfogande drevs britterna tillbaka. En kontingent brittiskt artilleri försökte hejda strömmen, men de blev snart överkörda och britterna tvingades skamset retirera till Kandahar. En hjälpstyrka mötte britterna på vägen och de kejserliga styrkorna blev tillbakaträngda.
Vid konfrontationens slut hade 669 brittiska och indiska soldater stupat. Det var en mäktig seger för emiratet, men de fick betala för den med uppskattningsvis 3.000 döda afghaner.

Inte för första gången visade sig artillerield vara avgörande i striden, där kanoneld slog lika lätt mot kavalleri som infanteri

På den tyska sidan av slaget dödades endast 2.551 sjömän och det utropades som en seger av tyskarna hemma

Slaget vid Jylland

31 maj - 1 juni 1916

Ett av de mest betydelsefulla sjöslagen under första världskriget Islaget vid Jylland såg Royal Navy (inklusive fartyg från Kanada och Australien) - mer känt som Grand Fleet) mot den kejserliga tyska flottans High Seas Fleet. Konfrontationen ägde rum i Nordsjöns kyliga grepp, strax utanför Danmarks kust, och var den enda större marina konfrontationen under första världskriget.
Under befäl av Vis Aamiral Reinhard Scheer, Tysklands plan var att dra ut en del av den stora brittiska flottan och förstöra den. De snabbgående slagkryssarna i Vis-Admiral Franz Hipper användes för att locka till sig huvuddelen av Grand Fleetsom var under befäl av Admiral Sir John Jellicoe, och planen visade sig vara framgångsrik. Ttusentals brittiska sjömän brändes och drunknade på några minuter. Den stora flottan svarade med; det som följde var en långsam utnötningsstrid där båda sidor körde över varandra om och om igen.
Vid slutet av slaget, hade Royal Navys Grand Fleet förlorat fler fartyg än tyskarna (151 sänktes, jämfört med de 99 som Tyskland förlorade), men slaget sågs som en strategisk seger för britterna eftersom den lamslog den Tyska Tyska högsjöflottan och förhindrade ytterligare åtgärder från nationen. Förlusterna av människoliv på båda sidor var betydande, men britterna led värst av när slaget närmade sig sitt slut: 6.094 brittiska sjömän dödades och 113.300 ton av flottan sänktes sänktes.

Slaget vid Omdurman

2 september 1898

A viktig skiljepunkt i Mahdistkriget (även känt som Sudankriget), som ägde rum på västra stranden av floden Nilen. Britterna ville statuera ett exempel med sudaneserna, och gjorde det med brutal effektivitet. Att kalla det för en massaker hade i bästa fall varit förhastat.
Striden i sig var ett reaktionärt drag av den brittiske generalen Sir Herbert Kitchener, som ville straffa det islamiska upproret för mordet på brittiska Gcharles George Gordon cirka 13 år tidigare. Kriget hade brutit ut 1881 när den radikale religiöse ledaren Muhammad Ahmad bin Abd Allah utropade sig till "den vägledde" för sitt folk och gjorde uppror mot de tunga skatter och påtvingade umbäranden som khedivatet i Egypten (som i praktiken kontrollerades av det ottomanska riket) införde. Thela Sudan gick inte ut i krig - de som följde den guidade var en del av en stor separatistisk grupp (känd som Ansar eller Dervischerna) som agerade oberoende av resten av landet.
När kontrollen över Egypten övergick i brittiska händer brittiska händer 1882 var upproret i full gång och empire hade inget annat val än att skicka trupper för att slå ner upproret. När Kitchener anlände till Omdurman den 2 september 1898 hade han med sig en styrka på 8.000 brittiska reguljära soldater och cirka 17.000 egyptiska och sudanesiska soldater. Denna betydande markstyrka placerades i en båge runt byn Egeiga, där 12 kanonflottiljer var flyter i närheten på floden Nilen. Rebellstyrkorna, under ledning av Abdullah al-Taashi, uppgick till cirka 50.000 och hade delats in i fem grupper runt om i regionen. Cirka 8.000 var placerade direkt inom synhåll för britterna, med ytterligare 17.000 dolda bakom de närliggande Sorghum Hills, 20.000 i nordväst och 8.000 på huvudarméns högra flank.
Slaget började klockan 6 på morgonen med att de första 8.000 rebellerna marscherade mot britterna - cirka 4.000 sköts ner av brittisk gevärs- och artillerield. Kitchener skickade sedan ett 400 man starkt regemente av gevärsskyttar för att rensa fälten framför staden. Menet som förväntades vara några hundra dervischer visade sig vara närmare 2.500. Sammandrabbningen var blodig, men britternas effektiva taktik drev till slut rebellerna tillbaka.
Britternas självförtroende var så stort att Kitchener till och med lät Ansar omorganisera sig. En slutlig styrka på cirka 15.000 soldater marscherade mot britternas huvudkontingent och anföll i en tvådelad formation. Även om en del av den brittiska linjen föll sönder, men den omorganiserades snart och rebellerna rebellerna var slaktade i en motoffensiv. En sista kavalleriattack av cirka 400 man visade sig vara meningslös under de sista timmarna av slaget. Vid 11.30amvar slaget vunnet och Ansar krossades.

"Britternas effektiva taktik drev till slut tillbaka rebellerna"

Förenade kungariket/Egypten

Sudan

Varför? Som ett exempel på det brittiska imperiets militära makt
Utfall: Avgörande seger för den brittisk-egyptiska alliansennce

12,000

Knappt 50 brittiska/egyptiska soldater miste livet i striden, men cirka 12.000 slaktades på den sudanesiska sidan

Slaget vid Isandlwana

22 januari 1879

Den 11 januari 1879 invaderade en kolonn med 5.000 brittiska reguljära soldater kungariket Zululand efter ett sammanbrott i förhandlingarna om att inkludera Sydafrika i empire. Efter 11 mils marsch slog armén (ledd av den ambitiöse generalen Lord Chelmsford) läger vid en liten kulle kallad Isandlwana, men ledde sedan oförklarligt två tredjedelar av sina styrkor iväg för att följa rykten om att den största zuluarmén samlades i närheten.
Medan Chelmsford red iväg och jagade spöken låg en 20.000 man stark zulustyrka och väntade bara åtta kilometer bort. Scouter från lägret upptäckte några av stamkrigarna och ett meddelande skickades till Chelmsford som bad honom återvända. Envis och ovillig att erkänna den fara som hans läger stod inför, ignorerade Chelmsford vädjan och fortsatte sin ursprungliga plan. Under tiden hade en kontingent brittiskt kavalleri undersökt iakttagelserna och snubblat över den enorma zulustyrkan som låg på lur.
Deras täckmantelnzuluerna anföll och det 1.750 man starka lägret började kämpa för att försvara sig mot de stora skaror av infödda krigare som anföll deras position. Kort därefter nåddes Chelmsford igen, men generalen lät sig inte påverkas. Fyra timmar senare intog zuluerna slutligen lägret. När Chelmsford återvände fann han ett slagfält fläckat av brittiskt blod. Av de 1.750 försvararna hade 1.350 dödats. Slaget var det första i Anglo-Zulu-kriget och allvaret i Chelmsfords's taktiska misstag skulle förfölja honom fram till hans hämnd i slaget vid Ulundi senare samma år.

Slaget vid Ulundi var lika blodigt som det slag som hade gett upphov till Anglo-Zulu-kriget, men det avslutade också konflikten och krossade zuluernas uppror

Slaget vid Long Island

27 augusti 1776

Trots att Washington förlorade cirka 20 procent av sina styrkor (antingen tillfångatagna eller dödade) kunde han ändå omorganisera sin armé till en kontrollerad reträtt

Det amerikanska självständighetskriget (även kallat det amerikanska frihetskriget) skulle i slutändan visa sig vara katastrofalt för det brittiska imperiet och förlamade dess grepp om Amerika för alltid, men det betyder inte att den brittiska krigsinsatsen inte hade sina segrar.
Slaget vid Long Island var en sådan framgång och det ledde till att den kontinentala armén under ledning av general George Washington besegrades. Ännu viktigare var att Washingtons armé tvingades till reträtt och att britterna kunde inta det strategiskt viktiga New York. Före slaget försökte Washington säkra New Yorks hamn efter att britterna hade besegrats vid belägringen av Boston. Den patriotiska generalen visste att hamnen skulle fungera som en viktig taktisk mellanstation för britterna, så han flyttade kontinentalarmén för att ockupera regionen. Amerika hade förklarat sig självständigt en månad tidigare, så ledarna visste att britterna förberedde sig på att fördubbla sina ansträngningar för att få slut på upproret.
Med en styrka på 32.000 reguljära soldater som nu samlats på Staten Island under befäl av general William Howe, trodde Washington att Manhattan sannolikt skulle bli britternas första mål, så han flyttade huvuddelen av sin armé dit för att försvara sig. Efter fem dagars väntan gick britterna plötsligt till attack.
Washington visste dock inte att huvuddelen av Howes armé närmade sig amerikanerna bakifrån. Patrioternas armé, som plötsligt var belägrad från två håll, upplöstes i kaos och drevs till slut ut ur New York.

Slaget vid Oudenarde

11 juli 1708

Ofta förbisedd i det stora schemat av eimperiets koloniala exploateringar och militära möten, var det spanska tronföljdskriget var en av de viktigaste epokerna för den brittiska koloniala expansionen. Vid slutet av detvar eimperiets koloniala portfölj hade svällt exponentiellt. I själva kriget, som hade delat Europa i frågan om vem som skulle ärva det spanska imperiets mäktiga tron, deltog Storbritannien i den stora alliansen med det tysk-romerska riket, hertigdömet Savojen, den nederländska republiken och kungariket Portugal till stöd för Karl II:s anspråk på tronen. På andra sidan stod Frankrike och Bayern till stöd för Filip, hertig av Anjou. Tissa allianser skulle komma att forma kontinentens framtid och kolonier längre bort.
I slaget vid Oudenarde återförenades John Churchill, förste hertig av Marlborough, och prins Eugen av Savojen. De två hade förblivit vänner, vilket fungerade som en kontrast till de franska befälhavare som skulle leda en attack mot staden Oudenaarde. Den erfarne ledaren Louis Joseph, hertig av Vendôme och Louis, hertig av Burgund, grälade ständigt om vart de skulle gå härnäst.
Trots deras meningsskiljaktigheter ökade den franska armén farten. Den hade redan intagit ett antal städer längs floden Schelde, och med Gent och Brygges fall hade bara en Grand Alliance-kontrollerade stad kvar: Oudenaarde. Om den skulle Marlboroughs styrkor vara avskurna och fransmännen skulle äntligen kunna jaga den brittiska generalen.
Precis som deras konfrontation med fransmännen vid Blenheim fyra år tidigareattackerade Storbritanniens och hertigdömet Savoys styrkored den franska armén innan den kunde anfalla staden. Tillsammans hade Marlborough och Savojen 80.000 man till sitt förfogande för att angripa den 85.000 man starka franska offensiven. Den franska armén hade varit stationerad utanför staden i månader och varit inaktiv medan dess ledare fortsatte att vara oense.
När de brittiska styrkorna anlände blev fransmännen helt överraskade (de allierade styrkorna hade marscherat hela 50 mil på 65 timmar för att behålla överraskningsmomentet). Burgund ville gå till motattack, men Vendôme avvaktadente retirera hellre än att riskera onödiga förluster genom att ge sig in i en strid. Vendôme gav så småningom med sig och en förvirrad och stelnad strid följde.
Marlborough hade dock inte för avsikt att låta slaget bli en utnötningskamp och beordrade en kontingent holländska soldater att bege sig västerut och anfalla fransmännens högra flank. När de holländska soldaterna anföll ryckte Eugene fram på vänster sida och inom några timmar, hade 6.000 franska soldater tillfångatagits och ytterligare 9.000 tagits till fånga. Både Burgund och Vendôme retirerade med resterna av sina arméer, med ännu ett skamligt nederlag till deras karriärer.

Storbritannien/Hertugdömet Savoyen

Frankrike

Varför? För att kontrollera Oudenaarde och fortsätta det spanska tronföljdskriget
Utfall: Seger för Storbritannien och hertigdömet Savojen

9-10,000

Dagen därpå samlade Vendôme sina arméer och drev tillbaka de brittisk-savoyska styrkorna till Gent. Marlborough skulle så småningom inta staden i januari 1709

Slaget vid Trafalgar innebar den Royal Navy mot det första franska kejsardömets och det spanska kungadömets kombinerade flottor. Napoleon hade planerat att invadera Storbritannien, men den brittiska sjömaktens enastående taktik hade hindrat hans plan.
Som Napoleon rörde sigd sin flotta till Cadiz och påbörjade en landinvasion av Österrike, han beordradeed Vis Admiral Pierre de Villeneuve att segla ut en i stort sett oprövad flotta för att inleda ett nytt fälttåg i Medelhavet. Olyckligtvis för Villeneuve var den brittiska flottans mest berömda befälhavare, Vis Aamiral Horatio Nelson väntadeväntade på honom.
27 Brittiska fartyg under Nelsons befäl mötte Villeneuves 33. Villeneuve var visserligen oroad över Nelsons närvaro, men ansåg att hans styrkor var överlägsna och höll stånd strax utanför Kap Trafalgar. Nelsons framgångar berodde till stor del på hans radikala förändringar av den brittiska flottans taktik, och han slösade ingen tid på att ignorera den tidens vanliga bredsidor och plöja in i luckorna mellan de franska fartygen. Taktiken tvingade isär de franska fartygen och gjorde det möjligt för Nelson att raka in fiendens fartyg.
Villeneuves ställning var över nästan lika snart som den började, och totalt 22 franska fartyg sänktes eller sköts i sank, medan Storbritannien klarade sig utan ett enda förlorat fartyg. De brittiska förlusterna uppgick till cirka 1.666 medan fransmännen haltade iväg med hela 13.781 stupade. Slaget markerade en enorm vändpunkt i konflikten med det franska imperiet och cementerade Storbritanniens flotta som den mest dominerande i världen.

Segern vid Trafalgar var bitterljuv för Storbritannien, eftersom Nelson blev dödligt skjuten under slaget

Slaget vid Marston Moor

2 juli 1644

Striderna under det engelska inbördeskriget var visserligen blodiga, men de största förlusterna av människoliv inträffade mellan striderna och skärmytslingarna

Det engelska inbördeskriget är fortfarande en av de mest katastrofala konflikterna i den engelska historien - faktum är att förlusten av engelska liv var så stor att det skulle ta mer än 250 år för första världskriget att överträffa dess skoningslösa antal döda.
Slaget vid Naseby (14 juni 1645), som innebar slutet för den rojalistiska rörelsen och kung Karl I:s nederlag, framställs ofta som den blodigaste konfrontationen i konflikten eftersom den rojalistiska huvudarmén krossades - det var dock slaget vid Marston Moor ett år tidigare som visade sig vara det dödligaste.
Norra England var ett rojalistiskt fäste och innehöll en stor del av de styrkor som var lojala mot monarkin, men belägringen av York mellan april och juli 1644 och den efterföljande förlusten till den parlamentariska armén var ett förkrossande slag som började vända tidvattnet mot Karls militära offensiver. Charles, som då var baserad i Oxford, skickade sin mest betrodde och effektiva befälhavare, prins Rupert, för att avlasta den belägrade staden i norr.
När de parlamentariska styrkorna hörde talas om Ruperts uppdrag att rädda York bröt de belägringen och samlade sina styrkor vid Marston Moor i North Yorkshire. Slaget vid Marston, som ansågs vara den största militära offensiven under hela konflikten, varade bara i två timmar men ledde till enorma förluster för rojalisterna. På grund av bristande organisation, som berodde på att de andra monarkvänliga generalerna misstrodde Rupert, blev kungens män tillintetgjorda. I slutet av slaget hade cirka 4.000 rojalister dödats och ytterligare 1.000 tillfångatagits. Som jämförelse hade endast 300 rundhuvuden mist livet. Därmed var kungens grepp om Norden brutet.

Slaget vid Somme

1 juli - 18 november 1916

Det faktum att slaget vid Somme har blivit synonymt med krigets dystra, obarmhärtiga förluster av människoliv bidrar bara till att ytterligare befästa dess status som historiens mest destruktiva enskilda konfrontation. På dessa fuktiga och trista fält förändrades krigföringen för alltid - utbredningen av skyttegravskrig, uppkomsten av flygstrid och och och stridsvagnens spelförändrande ankomst.
Mer än 1 miljoner män dog på det slagfältet, en siffra som i slutändan skulle se Världskriget Kriget I ge upphov till den största förlusten av engelskt liv sedan den Engelska Inbördeskriget.
Under upptakten till slaget gick det inte så bra för den franska krigsinsatsen. Man misslyckades med att göra framsteg mot det krigförande tyska kejsardömet och led betydande förluster at Verdun öster om Paris. För att avlasta den sönderfallande franska offensiven beslutade de allierades överkommando att inleda en attack norr om Verdun för att splittra de tyska styrkorna och lätta på trycket mot fransmännen. Planens sekundära mål var desto mer direkt: att tillfoga tyskarna stora förluster och driva dem tillbaka.
Ett antal generaler inom den franska och brittiska militären uttryckte sin oro över den planerade insatsen vid Somme. Både fransmän Gferdinand Foch och den brittiske Ghenry Rawlinson trodde att anfallet inte skulle leda till något, men order hade skickats direkt från de allierades överkommando i London och Paris. Det var beslutades: Sommeoffensiven skulle inledas omedelbart.
Offensivens första dag inleddes med en spärreld av artillerield som hamrade de tyska linjerna med 1.738.000 granater. Man trodde att denna taktik skulle utplåna fiendens positioner, men tyskarna hade grävt djupa skyttegravar och sökte helt enkelt skydd tills spärrelden avslutades.
Det var då som slaktandet började. Lord Kitchener, den ssekreteraren för sför war vid den tiden trodde på krig genom utnötning, och därför hade han hade inga betänkligheter att skicka män "över toppen" av de brittiska skyttegravarna och in i no manens loch mellan de två fronterna. En sådan taktik såg 60.000 allierade soldater döda på första dagen av slaget. Kitcheners taktik visade sig vara otroligt omotiveradpopulär i hemlandet, 88.000 allierade dog för varje kilometer av framryckning.
Trots att slaget vid Somme kallas för ett enda slag bestod det i själva verket avbestod av 14 separata skärmytslingar under de fyra månader som det pågick. Ändåmedan de allierade ofta drabbades av katastrofala förluster under sina många offensiver, tvingades de tyska linjerna långsamt tillbaka över västfrontenvilket bidrog till attnya experimentella metoder för krigföring, bland annat användning av gas, maskingevär och-maskingevärsbombningar och samarbete mellan pansarvagnar och infanteri.
Slaget vid Ancre (13-18 november) var den sista stora offensiven vid Somme och innebar att arméreserver från det brittiska imperiet drogs in för att se till att de utmattade tyskarna inte kunde svara. De tyska linjerna pressades tillbaka ännu längre, men med mer än 1 miljoner förluster lämnade båda sidor konflikten utmattade, trasiga och demoraliserade demoraliserade.

Brittiska imperiet/Frankrike

Tyska riket

Varför? För att kontrollera en betydande del av västfronten
Resultat: Seger för de brittiska och franska imperierna

1,115,000

Somme var det största och längsta enskilda slaget under första världskriget och bidrog till att göra första världskriget till en av de dödligaste konflikterna i historien

Vänner utomlands
Genom kontinenternas placering dras de närmare varandra, vilket gör att världen ser mer tillgänglig och åtkomlig ut.

Konstnären Rudolph Swoboda fick i uppdrag av drottning Victoria att måla sina indiska undersåtar till hennes guldjubileum

Territoriets linjer
Kartan på den här affischen markerar tydligt det brittiska imperiets territorier, vilket gör det direkt uppenbart hur stor del av världens landmassa som imperiet kontrollerade.

Denna affisch från 1931 placerar Storbritannien i centrum av ett tätt sammansvetsat globalt handelsnätverk. Den utelämnade bildtexten längst ner lyder: "Köp imperiets varor från hemlandet och utomlands"

Media & propaganda

Full av skryt berättade imperiets propagandamaskin de historier som man ville att människor hemma och utomlands skulle höra om..

Handelsvägar
Stencilerade på haven och oceanerna finns de olika sjöfartsrutterna, som stolt visar hur lätt Storbritannien kan nå och handla med sina utomeuropeiska kolonier.

Skepp ohoj!
Närvaron av många ångdrivna fartyg på kartan visar Storbritanniens dominans på haven och dess inflytande över handeln med utlandet.

"I är övertygad om att pojkar var avsedda att utsättas för alla slags risker för att förbereda dem för att möta och hantera risker och faror i samband med människans karriär med lugn och försiktig självbehärskning ..." Det är romanförfattaren R M Ballantyne som lägger ut texten, och hans ord sammanfattar så mycket som kännetecknade idén om imperiet: äventyr, utmaningar, soldatliv, utforskning, en känsla av maskulinitet.
Man kan föreställa sig vilken lockelse detta spännande och mystiska okända måste ha haft för dem som läste orden. Sådana bilder var övertygande retorik; de sålde in begreppet brittisk imperialism till allmänheten och fick stöd när landet försökte utöka sitt territorium och inflytande över hela världen. Det brittiska imperiets propagandamaskin kombinerade kulturell, finansiell och moralisk kraft och använde stor fantasifull energi för att lägga till vad vi nu skulle kalla "spinn" till verkligheten i det som utspelade sig utomlands.
Att bygga ett imperium framställdes som ett heroiskt företag som förde Storbritannien in i okända territorier, både geografiskt och kulturellt. Och så var berättelsen inriktad på att förhöja de spännande möjligheterna med kolonialstyre: kontrollera handelsmöjligheter, förankra den kristna tron i de så kallade "ociviliserade" delarna av världen, göra slut på slaveriet och bevisa Storbritanniens eget mod och överlägsenhet genom att föra krig. För att inte tala om hur kolonierna övertygades om att det brittiska ingripandet var för deras eget bästa.
I själva verket var omständigheterna mer nyanserade än vad dessa förenklade budskap gav sken av. Faktum var att det var en kamp att etablera nya administrativa och juridiska system i kolonierna - för att inte tala om att möta de faror och den blodspillan som följde med koloniseringen.

Richard Caton Woodvilles 1854 Den lätta brigadens lättnad skildrade den beryktade militära katastrofen

Utsikt på Clive Street av Charles d'Oyly

Jacob Knyffs målning från 1673 visar det liv och rörelse som råder i en brittisk hamn tack vare den globala handeln

Försvaret av Rorke's Drift av konstnären Elizabeth Southerden Butler

Visioner av ett imperium

Författare manipulerade allmänhetens perspektiv på utomeuropeiska kolonier genom att skildra dem i termer som bäst förstods av den brittiska publiken

R M Ballantyne 1825-1894
Korallön (1858)
Ballantyne var en skotsk författare vars mest kända bok var Korallön. Ballantynes hjältar förkroppsligade ett ideal av självtillit och moralisk integritet som på ett mycket kraftfullt sätt stämde överens med den bild som förmedlades om den typ av människa som det brittiska imperiet byggdes på.

H Rider Haggard 1856-1925
Kung Salomos gruvor (1885)
En ikonisk äventyrsberättelse om en skattjakt i Afrika med den gevärsbeväpnade hjälten Allan Quatermain, Kung Salomos gruvor fångade allmänhetens upphetsning kring den arkeologiska boomen i Mellanöstern och Afrika. Romanen ger också uttryck för den tidens typiska rasistiska fördomar mot afrikaner.

Alfred, Lord Tennyson 1809-1892
Den lätta brigadens anfall
Tennyson var Poet Laureate och vän till drottning Victoria. År 1855 publicerades Anfallet mot den lätta brigaden publicerad. Bland de poetiska bilderna märks det uppfordrande "Deras uppgift är inte att svara,/ deras uppgift är inte att resonera om varför,/ deras uppgift är att göra och dö."

Thomas Baines 1820-1875
Olika målningar
Baines följde med upptäcktsresande som Augustus Gregory och David Livingstone på expeditioner till Australien och Afrika och skissade bilder av ursprungsbefolkningen och djurlivet. Hans målningar presenterade mycket lockande, exotiska landskap för britterna och avbildade infödingarna som underordnade.

"En halv liga framåt, / alla i dödens dal / red de sexhundra." Så lyder de ödesmättade inledningsorden i Alfred Lord Tennysons ikoniska dikt Den lätta brigadens anfall - ett stycke som en gång i tiden skulle ha varit mycket välkänt för generationer av skolbarn. I vår "postkoloniala" era, där imperium är en tvivelaktig strävan, är dikten sannolikt mindre bekant. Tennysons verser berättar historien om slaget vid Balaclava och fungerar som ett kraftfullt exempel på hur erfarenheten av imperiet gavs en berättelse. Tennysons dikt är subtil: den erkänner soldaternas hjältemod men också den blodiga röra som händelsen utgjorde. Det mäktiga lejon som ofta användes för att representera Storbritannien var ofta mer sårat än vad den populära bilden kanske antydde.
"Om du inte läser tidningen är du oinformerad. Om du läser tidningen är du felinformerad." Mark Twains humoristiska insikt säger en hel del om det förtroende vi sätter till nyhetsmedier och erkänner den makt de utövar när det gäller att skapa förståelse. Och han skulle ha vetat. Som amerikan såg han sitt land ersätta den brittiska supermakten i början av 1900-talet.
Det brittiska imperiet konstruerades i människors föreställningsvärld som en smältdegel för hjältemod; både tidningar och konst framställde handlingar i dess namn som modiga, heroiska insatser. Imperiets militära insatser innebar i sig dramatiska situationer, och tidningarna njöt av möjligheten att berätta om deras ödesdigra vändningar. Ett exempel på detta var rapporterna om slaget vid Rorke's Drift - en läglig och kraftfull källa till positiv propaganda som motverkade den negativa bilden av de senaste militära förlusterna vid Isandlwana.
Framför allt Elizabeth Southerden Butlers oljemålning Försvaret av Rorke's Drift (1880) hyllar konflikten genom att avbilda brittiska soldater mitt i stridens kaos, deras röda uniformer sticker ut mot scenens bruna och grå toner medan sjukhusets tak flammar upp i bakgrunden. För målningen reste Butler till Portsmouth, där regementet klädde sig i uniform och iscensatte en återskapelse av slaget. Butlers verk var alltså helt enkelt en fantasifull återberättelse av slaget, där de brittiska soldaternas styrka, lugn och besinning inför döden framstod som en självklarhet. I själva verket var det en hårt vunnen konflikt där de 150 brittiska och koloniala trupperna med nöd och näppe lyckades besegra 3.000-4.000 zulukrigare.
Andra bilder av det koloniala livet betonade harmonin mellan människor och landskapets skönhet. Det var fredliga samhällen fulla av löften, där brittiska myndigheter respekterades och hyllades, som i Charles d'Oylys tusch- och akvarellmålning Utsikt över Clive Street (1848). Samtidigt R Havell Jr:s målning av en scen från Calcutta, En vy över regeringshuset från öster (1819) visar imponerande brittisk arkitektur vid sidan av en rudimentär jordväg. Det exotiska och det välbekanta ställs mot varandra för att publiken ska kunna förstå ett främmande landskap. Grupper av män och kvinnor från Calcutta tittar till synes med vördnad på den massiva byggnaden, som i vördnad för den brittiska dominansen. Den otämjda indiska vildmarken är fortfarande mycket närvarande; det finns verkligen en känsla av att Storbritannien tämjer den lokala scenen med självförtroende och elegans. Allt medan scenen övervakas av en förfinad, fint klädd engelsman på en stolt häst.
Utöver den traditionsbundna världen av tidningar och målningar använde sig den imperialistiska propagandan av matförpackningar, vykort, music hall-föreställningar, bio, pojkberättelser, skolböcker, utställningar och parader. Alla möjligheter att förmedla budskap om imperialismen utnyttjades - ju mer vardagligt desto bättre, eftersom åsikterna försiktigt påverkades av det välbekanta. Det producerades till och med ett spel som kallades "The Game of British Empire".
År 1900 producerade livsmedelsföretaget Bovril en annons i tryck som visade en karta

Lady Justice Huvudpersonen i det här verket verkar vara Lady Justice, även känd som Justitia, den romerska gudinnan för rättvisa, som vadar in i striden.

Rättvisa skipas  Bilden visar hur en snabb vedergällning verkställs mot sepojerna, medan de som ännu inte dödats hukar inför den brittiska jätten.

En partisk rapport
Orden i den här illustrationen berättar uppenbarligen bara en sida av historien, och absolut inte vad som föranledde upproret i Cawnpore.

Denna karikatyr från 1857, som cirkulerade efter belägringen av Cawnpore, representerar tydligen det brittiska folkets krav på snabb rättvisa

Ändring av meddelandet

Den propaganda som inspirerade och till slut drev det brittiska imperiet framåt under den viktorianska eran kom i många former - bland annat målningar, affischer och till och med sånger som sjöngs av dåtidens populära music hall-artister. Det intressanta är hur de budskap som spreds genom de olika medierna förändrades i takt med att imperiet dominerade och sedan började falla sönder.
Från 1870-talet fram till första världskriget arrangerades utställningar (varav den stora utställningen 1851 var den första) för att visa upp imperiets dominans, och bilden av drottning Victoria blev allestädes närvarande i olika trycksaker. Premiärminister Benjamin Disraeli gjorde drottningen till kejsarinna av Indien, vilket gav en bild av imperiet och monarkin som institutioner. Kyrkan främjade också imperiet genom sina missionssällskap och uppmuntrade till beundran av framstående kristna hjältar från den tiden. I konstverk från den här tiden framställs dessutom kolonisatörens "vita man" som överlägsen och mer civiliserad än ursprungsbefolkningen.
Efter första världskriget, när imperiet inte längre kunde stoltsera med den militära och marina överlägsenhet som det en gång hade gjort, försökte den brittiska regeringen uppmuntra imperial solidaritet som en del av sin strategi för återhämtning. Bildspråket ändrades till att visa kolonister och infödingar som förenade krafter, och imperialistiska produkter marknadsfördes kraftigt inom imperiet. Budskapet var uppenbarligen inte längre "gå ut och dominera", utan "kom ihåg att vi är i samma båt".

Skildringar av det brittiska imperiet utnyttjades ofta för kommersiell vinning i hemlandet, medan andra övertygade kolonierna om att stödja brittiska soldater

i Sydafrika; den utmarkerade rutten stavas "Bovril" i en fusion av kapitalism och militär insats. Teatern blev också en idealisk plats för att ventilera idéer om imperialism genom underhållning. Oron över Indien - ett mäktigt och riskfyllt territorium som var svårt att styra - lindrades till exempel genom att indiska karaktärer framställdes som komiska karikatyrer.
På hemmaplan intensifierades propagandan för det brittiska imperiets värderingar i takt med att stödet för imperialismen försvagades. I slutet av 1800-talet, i ett försök att hålla hjulen i imperiets maskineri snurrande, blev skolbarn ett fokus för regeringens ansträngningar när de försökte forma unga sinnen för framtida karriärer i kolonierna. Den trogne imperialisten G A Henty skrev historiska äventyrsberättelser - bland annat På Irrawaddyfloden, The Dash for Khartoum och De unga kolonisterna (1897) - som ofta innehöll unga hjältar som påverkade i verklighetstrogna scenarier. Ungdomsgrupper som The Boys' Brigade, Scout Association och Girl Guides uppstod och bidrog till att indoktrinera nästa generation. Allt som hade med militären att göra romantiserades, vilket förstärkte den nationalistiska stoltheten och tvingade in ideal om hjältemod och tapperhet i unga hjärnor.
Imperial propaganda kanaliserades också till inhemska målgrupper och förmedlade ideal som skulle övertyga imperiets utomeuropeiska undersåtar om fördelarna med brittisk kontroll genom handel, vetenskap och så kallad "civilisation". Viktiga teman i dessa budskap var hälsa, utbildning och religion.
I Afrika försökte medierna övertyga lokalsamhällena om att det brittiska inflytandet innebar förbättringar av lag- och rättssystemen samt införandet av hälsovårdsinitiativ. Vissa sjukdomar utrotades faktiskt och livskvaliteten i vissa koloniala samhällen förbättrades, vilket gav tyngd åt den imperialistiska motiveringen. Denna typ av mjuk makt - i motsats till den hårda makten i form av militära aktioner - är kanske det område där det brittiska imperiet visade upp den bästa versionen av sig självt. Att förändra uppfattningar var lika kraftfullt som att tvinga ett folk till underkastelse.
Till den moderna publikens stora förtret var det naturliga nästa steget att lägga till religion i mixen. Lokalbefolkningen var övertygad om sin efterblivenhet och man antog att det enda sättet att lära ut ett förfinat beteende var att omvända dem till att tro på västerländska religiösa ideal. Detta skedde genom missionärernas mycket lovordade arbete, som överbryggade den ofta svåra kulturella klyftan mellan brittiska administratörer och de inhemska samhällena. Det var ett klassiskt fall av jingoistisk arrogans.
Vi började med att åberopa Tennysons poesi. Låt oss nu titta på en målning: John Everett Millais bild Den nordvästra passagen (1874). På bilden ser vi en gammal man som sitter med sina kartor; hans ansikte registrerar frustration och kanske till och med sorg. Världen ligger bortom hans fönster och en flagga hänger livlös mot väggen. Det är en melankolisk scen av bleknad ära, som antyder att spänningen i de imperialistiska ambitionerna i slutändan inte varar; mannen måste återvända till sina milda sysslor och familjelivet. Kanske var imperiebyggandet inte riktigt det heroiska äventyr som det först verkade vara.

Under 1815-1914 omfattade imperiet över 450 miljoner människor - mer än en fjärdedel av världens befolkning

"Propaganda kanaliserades också till inhemska målgrupper för att övertyga utomeuropeiska undersåtar om fördelarna med brittisk kontroll"

Robert Moffat

Den kristna missionsverksamheten var central för att rättfärdiga den imperialistiska verksamheten i kolonierna. Den betonade fördelarna med den brittiska imperialistiska närvaron som en moralisk auktoritet. Den brittiska allmänheten blev dock inte övertygad om att kolonierna höll på att "civiliseras" efter händelser som det stora upproret i Indien (1857) och Morant Bay-upproret (1865). Imperiet var medvetet om det imageproblem som nu uppstod och omformulerade missionärsinsatsen till en process för att göra "gott arbete".
David Livingstone är utan tvekan den mest berömda brittiska missionären, men han föregicks av sin svärfar, den mycket skicklige och engagerade Robert Moffat. På 1820-talet reste Moffat till Afrika - ett resmål som för en brittisk missionär väckte "den ädlaste energin i deras natur och de ömmaste sympatierna i det brittiska hjärtat" Moffats missionärsarbete förde honom till Rhodesia (Zimbabwe) 1859. Efter sin hustrus död 1870 återvände Moffat till England där han levde de återstående 13 åren av sitt liv.
Det kanske mest bestående arvet efter Moffat var hans förmåga att tala tswana-språket i södra Afrika. Han kunde översätta Evangeliet enligt Lukas till tswana år 1830 - och 1857 hade Moffat översatt hela Bibeln till tswana.

"Frihet", "broderskap" och "federation" står det på banderollerna som pryder denna illustrerade karta som visar det brittiska imperiets utbredning 1886

Australiens första straffkoloni

Ta en närmare titt på hur straffrättsliga domar, en strapatsrik resa och åratal av slitsamt arbete formade dagens land down under

Wed en växande befolkning, en skyhög brottslighet och en rudimentär polisstyrka som fortfarande var mer än ett sekel bort, började brottsligheten skena iväg i 1700-talets Storbritannien. Samtidigt blev dödsdomar ett vardagligt verktyg i domarens arsenal, som användes som ett drakoniskt sätt att minska antalet brottslingar på gatorna, snarare än som ett avskräckande medel. Trots detta var ett statligt sanktionerat blodbad med hängningar för de dussintals brott som en brottsling kunde få dödsstraff för något som den brittiska regeringen ville undvika så mycket som möjligt. Så år 1718, med den nya världen i Amerika i sikte, trädde transportlagen i kraft.
Transportation var ett lagligt sätt att skicka dömda brottslingar utomlands för att arbeta i de nya kolonierna. Lagen tillät två kategorier av straff för två olika typer av brott: för dem som normalt skulle få "Benefit of Clergy" kunde domaren utdöma sju års arbete utomlands i stället för brännmärkning eller piskrapp. Dödsstraff kunde upphävas efter domarens gottfinnande och om domaren var på barmhärtigt humör kunde en dödsdom reduceras till ett minst 14-årigt transportstraff. Det löste de akuta problemen med billig arbetskraft i den nya världen, tog bort brottslingar från gatorna och tömde fängelserna; för den brittiska regeringen verkade det vara den perfekta lösningen. På så sätt skapade Storbritannien sina nya kolonier med hjälp av straffångarnas blod och svett. Detta var en så populär form av bestraffning att 50.000 människor transporterades till Amerika mellan 1718 och 1786, och när den amerikanska revolutionen bröt ut och gjorde transporter till Nya England omöjliga, övervägde Storbritannien inte att ändra sin politik utan tittade helt enkelt på en vidsträckt vildmark full av möjligheter på andra sidan jorden: Australien.
Ten "första flottan", som den nu kallas, satte segel mot Australien den 13 maj 1787 och bestod av 11 fartyg: två beväpnade fartyg från Royal Navy, tre förrådsfartyg och sex straffångstransporter med sammanlagt 736 fångar. Flottans amiral var Arthur Phillip, en arbetarklassmilitär som hade stigit i graderna inom handelsflottan från lärling vid 13 års ålder, innan han två år senare gav upp sin civila rang för att gå med i Royal Navy som sjöman. Han var en självlärd navigatör och utmärkte sig i andra maritima discipliner, vilket gav honom en tydlig fördel gentemot sina kamrater och gjorde det möjligt för honom att ta ansvar för sin egen

"Storbritannien [...] såg helt enkelt till en vidsträckt vildmark full av möjligheter på andra sidan jordklotet: Australien."

flottan som amiral vid 50 års ålder. Han var också en disciplinerad, framsynt och pragmatisk ledare som ansåg att slaveriet bara skulle hindra de nya koloniernas utveckling, men som inte var rädd för att använda galgen för att statuera exempel mot de fångar som upprepade gånger bröt mot reglerna.
Onbart ett fåtal av de ombordvarande hade dömts till transportstraff för våldsbrott som annars skulle ha lett till dödsstraff. Bland dem som gjort sig skyldiga till lindrigare brott fanns 70-åriga Elizabeth Beckford, som fick sju år för att ha stulit ett osthjul, 11-årige James Grace, som transporterades för att ha stulit ett band, och nioårige John Hudson, en sotare som också fick ett oproportionerligt hårt straff för vanlig stöld. Amiral Phillip hade hoppats på handelsmän för att bygga upp den nya kolonin, men han blev inte bara bestört över det i stort sett outbildade slödder han presenterades för, han blev också förskräckt över den behandling som domstolarna hade utsatt fångarna för medan deras öde avgjordes.
Aven om de trånga förhållanden som väntade dem under däck knappast kunde betraktas som bekväma, hade Philip hoppats att varje fånge åtminstone skulle ges den bästa chansen att överleva den resa som deras "benådning" gav dem: det sorgliga tillstånd i vilket de marscherade ut från fängelset tydde på motsatsen. Oavsett brott, ålder, etnicitet eller kön var nästan alla undernärda, lusinfekterade och bar knappt tillräckligt med malätna trasor för att dölja sin blygsamhet. Det gjorde Philip rasande att regeringen inte bara förvägrade honom den kvalificerade arbetskraft som han skulle behöva för att effektivt etablera en koloni, utan att den samlade spillran av Storbritanniens fängelser var halvt sönderslagen innan de ens hade lämnat kusten. Trots detta tänkte han varken låta sig försenas eller nedslås, och Philip ledde därför den första flottan genom vad som skulle ha varit en synnerligen obehaglig resa på åtta månader till en hamn 12 kilometer söder om dagens Sydney, med stopp i Sydamerika och Sydafrika på vägen.
Ten 20 januari 1788 landade den sista delen av flottan relativt intakt på sin slutdestination i Botany Bay. Inget av fartygen hade gått förlorade under resan och endast 48 av de blivande kolonisatörerna hade dött, vilket var en anmärkningsvärt låg siffra för den tiden. Den nya kolonin var dock inte i närheten av det paradis som upptäcktsresanden kapten James Cook, som kartlade regionen under sin resa 1772-1775, hade målat upp. Cook anlände under maj månad och hade namngett den naturliga hamnen för dess mångsidiga växtlighet och även noterat dess överflöd av fisk. Men när den första flottan anlände mitt i den australiska sommaren var marken vissen och de stingrockor som Cook hade talat om syntes inte till. Den grunda bukten hindrade också fartygen från att kasta ankar nära strandlinjen, så förhållandena för en nystartad koloni på land var långt ifrån idealiska. Vattnet var mestadels bräckt, vikens topografi skulle göra den svår att försvara och jorden var dålig med små möjligheter att odla grödor från den spannmål de hade tagit med sig. Det fanns åtminstone gott om starka träd och infödingarna, en aboriginsk klan som hette Cadigal, var inte fientliga. Men rädslan för att bli attackerad av aboriginer eller utländska makter som ville tillskansa sig rätten till landet fick Arthur Phillip att söka sig någon annanstans. Han tog med sig en liten grupp på tre båtar norrut nästa dag och upptäckte en mycket mer lämplig, skyddad plats för en koloni med bördig jord och färskvatten. Cook hade kallat platsen Port Jackson, men inte gått in i hamnen, så Phillip tog sig friheten att döpa om den till Sydney.
Iet var inte bara fängelsernas drägg som hade kastats upp i den första flottan. En särskild nagel i ögat på Phillip var den taggige major Robert Ross. Den skotske marinsoldaten hade rykte om sig att ha ett hårresande humör, men det var inte förrän Phillip försökte etablera kolonin som han upptäckte hur olydnad han kunde vara. Han vägrade att låta marinsoldater under hans befäl övervaka fångar eller sitta i rätten vid rättegångar mot fångar, han var lat, grälade med både sina officerare och befälhavare och gjorde i allmänhet Phillips arbete med att styra kolonin svårare. Phillip hade redan instruerat sin löjtnant David Collins att ta en liten grupp på sju fria män och 15 straffångar till Norfolkön, en liten ö 1 412 kilometer rakt öster om Australien. De anlände en månad efter Sydney och under loppet av ett år skickades fler fångar för att hjälpa till med vad som verkade vara en lovande industri.
På grund av behovet av militär närvaro på ön och kanske för att undvika en regelrätt konflikt beslutade Phillip 1790 att skicka den vresige majoren till Norfolk med ett följe marinsoldater. Det var inte en lyckad förflyttning. Ross fortsatte att bråka med guvernör Collins och sina egna män. Han utlyste undantagstillstånd i fyra månader efter att 540-tonnaren HMS Sirius, som försökte föra över ett kompani marinsoldater som eskorterade fångar, hade förlist på ett korallrev. Inga liv gick till spillo, men fartyget och alla dess förnödenheter förintades, vilket bara ökade trycket på öborna. På bara några år hade Norfolk förvandlats från en liten småindustriell bosättning till ett intensivt arbetsläger där de värsta brottslingarna på det australiska fastlandet arbetade och som övervakades av militärer som visade sig vara svåra att hantera. Ross skickades tillbaka till Sydney 1791 och deporterades omedelbart tillbaka till Storbritannien efter att ha fråntagits sitt befäl. Men även efter att Ross hade lämnat ön användes Norfolk Island främst som en fängelseö för de värsta av de värsta från det australiska fastlandet. Behandlingen av fångarna under guvernör Darlings befäl blev ännu mer brutal.
Tet system som Arthur Phillip införde syftade till att få ut mesta möjliga av varje fånge. För att identifiera fångarna noterades några få detaljer som födelseort, religion och fysiska kännetecken som ärr eller tatueringar, innan de tillfrågades om sitt tidigare yrke och sin läskunnighet för att fastställa deras kall. Extra arbetskraft, förutsatt att den fungerade bra, var alltid bra att ha, men alla som hade ett yrke var värdefulla. I takt med att straffkolonierna Botany Bay och Sydney spred sig till Australiens landsbygdsregioner blev den västerländska civilisationens yrken eftertraktade. Nu var det inte bara snickare, smeder och jordbrukare som efterfrågades, utan även hembiträden, barnflickor, bärare och andra tjänare som behövdes för de fria migranter som sökte lyckan i ett nytt land. Oavsett bakgrund var varje fånge

Omkring 20 procent av dagens australiensare tros vara ättlingar till transporterade fångar

Kapten James Cook gjorde anspråk på Australien för Storbritannien

Amiral Arthur Phillip var den första guvernören i New South Wales och grundare av Sydney

"Oavsett brott, ålder, etnicitet eller kön var nästan alla undernärda, lusinfekterade och klädda i trasor"

Kapten Cook tar formellt New South Wales i besittning

Vilka var de första "Poivis"?

Anmärkningsvärda fångar som avtjänat straff på andra sidan jordklotet

Färjkarlen

Brottslighet: Stöld av socker
Billy Blue, född på Jamaica, dömdes 1796 till sju års transport, vilket ledde till att han reste till Botany Bay 1800. Han avtjänade sitt straff och blev färjeman över Sydney Harbour, gifte sig 1805 och fick sex barn.

Brottslighet: Mottagande av stöldgods Den före detta soldaten William Buckley lyckades undkomma fängelse när han anlände till Australien. Buckley blev "adopterad" av en vänligt sinnad aboriginstam, Wathaurung, som trodde att han var den återvändande anden från en nyligen avliden stammedlem, och blev en respekterad medlem av deras samhälle.

Den "vilda vita mannen

Moder Australien

Brott: Stöld av en klänning
Mary Ann Wade var den yngsta fången som skickades ombord på den andra flottan, 11 år gammal, efter att hennes dödsdom omvandlats till transport. Vid ankomsten fördes hon till Norfolk Island där hon senare fick två barn. Hennes ättlingar räknas idag i tiotusentals.

HMS Endeavour, den brittiska marinens forskningsfartyg under befäl av kapten Cook

tilldelades ett yrke: de utbildade befriades från kroppsarbete och kom lindrigt undan med uppgiften att hjälpa till med öns administration, medan vissa fruar och mödrars uppgift helt enkelt var att hjälpa till att befolka kolonierna.
För dem som hade till uppgift att bygga hus och infrastruktur under koloniernas första decennier var livet en aning tuffare. Fotbojor var vanligt förekommande och fångarnas övervakare använde sina piskor flitigt. Det slitsamma arbetet med att bygga vägar och broar kunde pågå allt från 14 till 18 timmar om dagen, sju dagar i veckan. Även om syftet - åtminstone skenbart - var att omvända fångarna till nya kolonister i slutet av deras straff och det till och med fanns en chans för dem att förtjäna sin frihet genom gott uppförande, rådde det ingen tvekan om att de straffades för sina brott.
De som transporterades för allvarligare brott kunde dömas till dödsstraff om de ertappades med att rymma, eller åtminstone få det ännu svårare som kolonister på Norfolk Island. Ninte heller de tjänare som var placerade i de fria migranternas hushåll hade det lätt. De var utlämnade till sina herrars godtycke och utsatta för övergrepp.
Cenna var dock inte helt utan rättigheter. Kolonialmakten betalade för deras mat och kläder, så om en fånges husbonde inte gav dem tillräckligt med mat eller kläder, gav dem oproportionerliga fysiska bestraffningar eller inte lät dem vila tillräckligt kunde fången få gehör för sitt klagomål. Om den tilltalade befanns skyldig kunde fången omplaceras till någon annan och den tidigare husbonden eller husmor kunde förlora sin rätt att låta fångar arbeta för dem i framtiden.
Te kvinnliga fångarna i Botany Bay och Port Jackson behandlades separat från männen - till att börja med var de 120 fångarna på ett av de sex fängelsefartygen i den första flottan helt och hållet kvinnor. När de anlände skickades de till ett fängelse som kallades "kvinnofabriken", där de tvättade kläder, sydde och spann i väntan på att bli utplacerade. Många av de kvinnor som transporterades till Australiens första straffkoloni hade barn med sig eller hade fött barn någon gång under den åtta månader långa resan. Deras barn stannade hos dem tills de var avvanda, då de togs bort och placerades på ett barnhem, där de kunde hämtas tillbaka när modern hade förtjänat sin frihet.
Wäven om livet var hårt för alla när kolonin i Botany Bay grundades, var det utan tvekan ett bättre öde än vad en del av fångarna skulle ha mött hemma i Storbritannien. Uppteckningar visar att kvaliteten på fångarnas mat var mycket bättre i Australien än den skulle ha varit i Storbritannien. För vissa fanns det också gott om möjligheter i det nya landet. Botany Bay och Port Jackson växte för varje år och fria män och kvinnor började migrera från Storbritannien för att söka lyckan och dra nytta av den billiga arbetskraft som straffkolonierna erbjöd. Om en fånge skötte sig, följde reglerna och avtjänade sitt straff var han eller hon fri att gå. De kunde köpa sin resa tillbaka till Storbritannien om de ville, men de flesta valde att stanna och inte bara på grund av det höga biljettpriset: stigmat att vara en före detta fånge i Storbritannien fanns helt enkelt inte i detta nya land. Fångarna hade möjlighet att börja om från början, dra nytta av de många möjligheter som Australien erbjöd en fri, vit europeisk medborgare och till och med klättra på den sociala stegen - något som var otänkbart i Storbritannien.
Onder de följande 50 åren skulle den allmänna opinionen gradvis vända sig mot transportlagen, som kom att betraktas som en särskilt grym form av bestraffning. År 1850, 17 år efter att slaveriet slutligen avskaffats, avskaffades även transporterna till de växande kolonierna i New South Wales. Men vid det laget hade hundratusentals européer bosatt sig i det nya landet, många av dem hade bytt namn och lämnat ett mörkt förflutet bakom sig, och de hade satt kursen för den nya australiska nationens framtid.

David Collins var viceguvernör på den ö som senare skulle bli Tasmanien

"Det slitsamma arbetet med att bygga vägar och broar kunde pågå mellan 14 och 18 timmar om dagen, sju dagar i veckan."

En dag i en fånges liv

Livet för de första POM:arna var hårt och bestraffningarna kunde vara brutala

Löpbandet En annan form av bestraffning, vissa av de större löpbanden hade 24 steg och krävde 25 fångar för att skötas ordentligt. Det genomsnittliga straffet var att fullborda 160 varv på väderkvarnen.

Administrativa uppgifter Alla fångar var inte sysselsatta med slitsamt arbete. De som kunde läsa och skriva arbetade ofta inomhus med att hjälpa till med driften och pappersarbetet i kolonin.

Ett ordentligt kok stryk De fångar som inte skötte sig utsattes för olika bestraffningar. Ett vanligt sådant var piskrapp med en katt med nio svansar, vilket kunde ge en fånge en mycket smärtsam rygg.

Vaktstuga På dagarna övervakades fångarna av en militär vakt och andra uppsyningsmän. På natten låstes de in i små träkojor för att se till att de inte rymde.

© Corbis; Alamy; Getty; Looka and Learn; Thinkstock; Mary Evans; Ian Moores Graphics

På språng till friheten Med brutala förhållanden och några av fångarna som förhärdade brottslingar är det inte konstigt att en del försökte fly. Om de fångades skickades de ofta till Norfolk Island, där livet var ännu brutalare.

Grödor Många straffkolonier försökte bruka jorden för att kunna försörja sig själva med mat. Framgången varierade, eftersom vissa av kolonierna var placerade i delar av Australien där det inte var lätt att odla vegetation.

Arbete på fälten De fångar som inte hade brutit mot reglerna och inte hade några andra färdigheter sattes i arbete på fälten för att hjälpa till att förse kolonierna med mat i ett försök att göra dem självförsörjande.

Kedjegäng Att arbeta som en del av ett kedjegäng var fruktat av fångarna. De var fastkedjade i fotbojor eller kedjor som vägde ungefär 4,5 kg (10 lb) och användes i det tunga arbetet, t.ex. att bygga nya vägar.

Den första flottans resa

Santa Cruz, Teneriffa

3 juni 1787
Efter att ha överlevt ett planerat myteri som aldrig genomfördes anlände flottan till den spanska kanarieön Teneriffa för att fylla på med mat och vatten och stannade där i en vecka. En fånge försökte rymma, men i allmänhet uppförde sig fångarna väl.

Rio De Janeiro, Brasilien

5 augusti 1787
Resan över Atlanten till Sydamerika var synnerligen varm och obekväm. Sjukdomar och parasiter som löss och kackerlackor spreds, samtidigt som vattnet var ransonerat. Som en följd av detta dog ett antal fångar. När flottan nådde Rio beordrade amiral Phillip att fartygen skulle rengöras grundligt.

London, Storbritannien

13 maj 1787
Totalt 11 fartyg med över 1.420 nya kolonister, varav över hälften var fångar, satte segel på en resa till andra sidan jorden som skulle ta mer än åtta månader. Bland förnödenheterna fanns ett antal djur, bland annat kaniner, grisar, hästar och får... och råttor, förstås.

Godahoppsudden, Sydafrika

13 oktober 1787
Trots straffet för oanständiga aktiviteter var promiskuiteten utbredd ombord på fartygen, särskilt där de kvinnliga fångarna tilläts motionera på däck. Utan tvekan hade några av dem blivit med barn när flottan nådde Afrikas sydspets för att proviantera och hämta boskap till den nya kolonin.

Botany Bay, Australien

18 januari 1788
Efter att ha trotsat de hårda vindar som förekommer under den 40:e breddgraden i söder tog sig den första flottan rakt över Indiska oceanen till Australien och siktade Van Diemens Land (nuvarande Tasmanien) längs vägen innan den nådde Botany Bay på östkusten. Flottan hade tillryggalagt över 24.000 kilometer, förlorat endast tre procent av de människor den hade med sig och inte ett enda fartyg hade gått under på vägen - ett mycket lyckat resultat.

"Dömda hade möjlighet att börja om på nytt med en ren tavla, att dra nytta av de möjligheter som Australien erbjöd"

Fångar på ett fartyg på väg till Botany Bay

Anatomin av en..

Fängelsefartyg

Nattvakten
Klockan 21.00 började nattvakten för vaktmästarna. Användningen av stearinljus och oljelampor för belysning var begränsad och när uppmaningen kom att "stänga ner luckorna" vid dåligt väder kunde förhållandena bli nästan outhärdliga.

Den första resan till de australiska straffkolonierna 1787-88

Efter förlusten av de tretton kolonierna i det amerikanska självständighetskriget fick Storbritannien hade ett problem - det behövde någonstans ny för att hålla imperiets farligaste farligaste under lås och bom. Ijanuari 1787 kläcktes en ny idé kläcktes - att transportera fångarna till Australien.
Fångskeppen skickades som mest ut två gånger om året, i maj och september. Resorna kunde ta så lång tid som sex månader och var en hård hård blandning av hårt arbete och vidriga förhållanden. Den 26 januari 1788, 11 brittiska fartyg under befäl av kapten Arthur Phillip landade i Botany Bay, som skulle bli den första fängelsekolonin Down Under. I totalt, 160.000 män, kvinnor och barn skickades till Australien under cirka 80 år. Fångarnas arbetskraft användes för att skapa den första koloniala infrastrukturen och en ny nation föddes.

En biljett ut ur nöden
Livet på fartygen var tufft, men för vissa var det bättre än att stanna hemma. Fångarna togs ombord i bojor och kunde hållas fastkedjade under hela resan. Trots detta tror man att vissa övervägde sina brott för att få tillgång till fartygen i hopp om att kunna börja ett nytt liv i Australien, långt från fattigdom.

Visste
visste du det?
Sju av åtta fångar var män och deras ålder varierade från så unga som nio till så gamla som 80 år

Under däck
Fångarna hölls under däck i det flytande fängelset. Även om ventilatorer installerades för att hjälpa till med luftcirkulationen var det dystert där nere. Fångarna fick bara komma upp på däck för att motionera och utföra sina plikter. När boskap och växter togs ombord för att användas som mat blev förhållandena ännu trängre.

Militära pensionärer
Ytterligare en åtgärd för att hålla fångarna i schack var att anställa militärpensionärer i ett statligt emigrationsprogram. De skulle hjälpa till med fartygets smidiga drift och arbeta som vakter, och ofta reste deras familjer med dem. När de anlände till Australien fick pensionärerna fritt bosätta sig i den nya kolonin.

Ostyriga officerare
Marinens agenter hade till uppgift att upprätthålla standarden på fartygen, men de kunde inte vara överallt samtidigt. Officerarna tog ofta saken i egna händer, misshandlade fångarna hårt och åsidosatte deras rättigheter. Besättningen skulle regelbundet städa och desinficera bostadsutrymmena men vägrade ofta att utföra sina plikter.

Problem redan från början
På den långa resan innebar de trånga och ohygieniska förhållandena att sjukdomar ofta var utbredda. Under de första åren drabbades fartygen av svåra kolera- och tyfusepidemier, och sjukdomar som skörbjugg och dysenteri gjorde att inte alla fångar klarade sig till Australien.

Fartygets läkare
Vanliga åkommor var allt från sjösjuka till mässling. För att förhindra detta hade kirurgerna ombord till uppgift att upprätthålla de intagnas hälsa. Förutom läkare fanns religiösa instruktörer på plats för att tillgodose besättningsmedlemmarnas andliga behov.

Disciplin
Strikt disciplin höll ordning på fångarna. Ett vanligt straff var att bli "boxad", vilket innebar att den dömde placerades i ett trångt utrymme under däck där han eller hon inte kunde ligga eller stå, utan tvingades sitta under långa perioder.

Levnadsförhållanden
Kojerna var uppradade på vardera sidan av däcket och åtskilda från varandra med brädor, och män, kvinnor och barn sov i hängmattor med två filtar ovanpå. Luckorna var igensatta och poopdäcket var reserverat enbart för besättningen. Det var meningen att männen skulle få kläder, men på vissa fartyg stoppade giriga kaptener pengarna som var avsedda för att klä fångarna i egen ficka.

Måndag kl
04.00 Fången lagar mat på däck.
5.30.00 Fångarna tar upp sina sängar och hängmattor.
7.30.00 Skeppskompaniet tvättar övre däck och vattenklosetter.
08.00 Frukost.
8.30.00 En man från varje mäss tillåts gå upp på däck för att diska mässredskap.
9.30.00 Fängelset och fångarna inspekteras och samlas sedan på däck för bön.
10.00 Hälften av fångarna skickas upp på däck för motion, den andra hälften får gå i skola med religionsläraren.12.00 Middag.
13.00 Däck sopas upp.
1.30.00 Den andra halvan av fångarna tas upp på däck för motion medan den andra halvan går i skola med religionsläraren.
16.00 Alla sängar och hängmattor tas ner.
4.30.00 Kvällsmat.
6.30.00 Bön.
19.00 Underofficerare för dag och natt samlas på däck.
20.00 Ned med alla fångar.
21.00 Runda.

© Nicholas Forder

106

Utforska det kejserliga århundradet, under vilket imperiet övervakades av en mycket älskad monark

90 Det kejserliga århundradet Få en överblick över de händelser som definierade det "långa" 1800-talet
92 Victorias imperium Förstå drottning Victorias roll i att övervaka Storbritannien när det nådde höjden av sitt inflytande
100 Inutiden stora utställningen 1851 Förundras över skalan på en utställning av imperiets handelsvinster och industriella underverk
102 Isambard Brunel: Den brittiska industrins fader Få en inblick i det offentliga och privata livet för en ikonisk person inom den industriella revolutionen
106 Storbritannien blir en supermakt Utforska de framsteg under den industriella revolutionen som gjorde Storbritannien till en global maktfaktor
112 David Livingstone: Missionär på ett uppdrag Ta reda på hur missionärens projekt för att civilisera Afrika gjorde honom till en nationell hjälte
116 Kejsarinnan av Indien Upptäck hur ett indiskt myteri ledde till att den brittiska rajan tog makten

92

100

112

90

116

Victorias imperium

Kanada
En annan stor landmassa under brittisk kontroll under den viktorianska eran var Kanada, trots att parlamentet antog British North American Act 1867, som förenade de kanadensiska provinserna till en stor konfederation som kallades Dominion of Canada. Även om denna lag innebar att Kanada hade blivit en självstyrande enhet och fri från inblandning från den brittiska kronan och parlamentet, ansåg de flesta människor där sig vara undersåtar till drottningen.

Det "Det kejserliga århundradet

Hur drottning Victoria övervakade det brittiska imperiets guldålder när dess dominans nådde sin högsta nivå någonsin

Afrika
På 1870-talet hade Storbritannien en fast förankring i Afrika och de följande decennierna präglades av en massrörelse där de flesta europeiska stormakter försökte stycka upp kontinenten för att exploatera dess naturresurser. När guld upptäcktes i Transval utbröt boerkriget mellan boerna (afrikanska ättlingar till holländska nybyggare och jordbrukare) och brittiska styrkor 1899. Även om Storbritannien led svåra nederlag kom segern 1902, vilket ledde till att det brittiska herraväldet Sydafrika bildades.

Sågra historiker kallar perioden mellan 1815 och 1914 för Storbritanniens "imperialistiska århundrade", ett uttryck som stöds av siffrorna. Under denna period utökades imperiet med 10 miljoner kvadratkilometer territorium (och 400 miljoner människor). Men medan 1700-talets Hannoveraner hade tagit makten i Asien, land i Amerika och slavar i Afrika, och i processen antingen beskattat, rånat eller utplånat ursprungsbefolkningen, hade Viktorianerna ännu högre ambitioner att inte bara erövra världen, utan också frälsa den - inte minst den "mörka kontinenten" Afrika.
När drottning Victoria besteg tronen 1837 styrde Storbritannien redan Kanada, stora delar av Indien, Australien och Nya Zeeland samt delar av Sydamerika och Afrika. I jakten på nya handelsmarknader (med konkurrens från Frankrike och Tyskland) började Storbritannien på 1870-talet att skaffa sig kontroll och inflytande över nya territorier, i synnerhet Afrika. År 1900 hade Storbritannien fått kontroll över Kenya, Uganda, Nigeria och södra Afrika (inklusive Zimbabwe, tidigare känt som Rhodesia, efter Cecil Rhodes). Från 1875 kontrollerade Storbritannien även Suezkanalen, en liten vattenväg i Egypten som förbinder Medelhavet med Indiska oceanen. Denna kanal förkortade vägen till Indien, gav tillgång till öst och gav från 1882 Storbritannien ett effektivt styre över Egypten.
Sedan var det "juvelen i kronan": subkontinenten Indien. Indien hade varit under Ostindiska kompaniets militära dominans i över 150 år, men ramverket för Brittiska Indien fullbordades 1849 i och med annekteringen av Punjab-regionen och Lord Dailhouses guvernörsskap. Under 1857-1858 inträffade ett stort myteri då den infödda befolkningen gjorde uppror mot Ostindiska kompaniets regim. Brittiska trupper skickades för att hjälpa kompaniets privatdrivna väpnade styrkor och det blev många dödsoffer på båda sidor. De brittiska styrkorna vann till slut och det direkta styret över Indien lades i händerna på den brittiska kronan och dess armé. Victoria kröntes till kejsarinna av Indien 1846 och det brittiska styret över landet fortsatte långt in på 1900-talet.
I takt med att hennes imperium växte sig större och större ökade drottning Victorias popularitet på hemmaplan. Fördelarna med imperiet för den brittiska ekonomin var trots allt enorma, inklusive stora landområden där man kunde skörda naturresurser och färdiga marknader etablerade runt om i världen med vilka man kunde handla varor som tillverkades i Storbritannien. Uppkomsten av ångdrivna fartyg som gjorde det lättare att korsa oceanerna gjorde att dessa marknader blev lättillgängliga för brittiska handelsmän och ledde till att många av Victorias undersåtar klättrade upp till toppen av den ekonomiska pyramiden.

Indien
År 1857 gjorde en stor del av den indiska armén, som hade styrts av det koloniala Ostindiska kompaniet, uppror mot de brittiska myndigheterna och marscherade mot Delhi, där de under resans gång fick med sig ett stort antal civila indier. Brittiska styrkor återställde den kejserliga auktoriteten 1858, men det ledde till frågor om hur det brittiska styret tillämpades på de infödda samhällena. Många ansåg att indiernas traditioner ignorerades eftersom de påtvingades härskare, reformer, lagar och till och med kristendomen, vilket ledde till det extrema motstånd som blev resultatet.

Kina
Det fanns vissa områden där handeln inte fungerade så smidigt för det brittiska imperiet - Kina är det främsta exemplet. Kina hade många varor som Storbritannien ville ha, men landet ville inte ha några brittiska varor i gengäld - bara silver. Detta ledde till att Ostindiska kompaniet vände sig till opium. Trots att detta inte lagligen kunde säljas i Kina blundade myndigheterna i utbyte mot mutor. Kineserna försökte dock stoppa handeln 1839, vilket ledde till opiumkriget. Kineserna förlorade och Storbritannien fick ön Hongkong för att säkerställa att handelsflödet kunde ske obehindrat till och från kinesiska hamnar.

Australien
Stora förändringar var också på gång i Australien. Australien var redan en del av de brittiska öarna tack vare sin användning som en stor straffkoloni, och upptäckten av guld där 1851 ledde till att otaliga brittiska immigranter seglade till Australien för att söka lyckan. År 1861 fanns det mer än 1 miljon brittiska invånare som bildade fyra oberoende, självstyrande kolonier, inklusive New South Wales, South Australia, Victoria och Queensland - de två senare namngivna efter drottning Victoria.

Territorier i det brittiska imperiet 1901

Global överhöghet

Ekonomisk, industriell och kolonial konsolidering

1839

Hong Kong

1840

Nya Zeeland

1842

Kabul

1843

Hawaii

1848

Orange River Colony

1849

Punjab

British Columbia

1858

Indien

1860

Peking

1874

FIJI

1877

Transval

1878

Afghanistan

1881

Suezkanalens zon

1882

Egypten

1885

Bechuanaland

1886

Burma

1887

Zululand

1888

Cooköarna

1889

Jarvis Island

1891

Harare

1898

Inflytelserik person
Cecil Rhodes
1853-1903

Cecil Rhodes spelade en central roll i den koloniala expansionen i Afrika. Rhodes anlände till Kimberley som 18-åring 1871, samma år som diamantbärande lödder upptäcktes där, och blev en framgångsrik entreprenör genom att köpa upp andra guldgrävares inmutningar. I slutet av 1880-talet tillämpade han samma teknik på guldfälten i Transval, och i slutet av decenniet dominerade han Sydafrikas export av guld och diamanter. Han använde sin stora förmögenhet för att etablera kolonier norr om Transval och hans dröm var att skapa en sammanhängande remsa av imperialistiskt territorium från Kap till Nilen. Han mötte konkurrens från portugiserna (som kunde ta sig västerut från Moçambique) och tyskarna (som tilläts bosätta sig i Tanganyika), men genom att övertala den brittiska regeringen att säkra Bechuanaland fick han en språngbräda från vilken han kunde ta sig norrut. Med gruvrättigheter i Zimbabwe kunde han skicka kolonister norrut från Bechuanaland 1890 till Harare, ett område som förklarades vara ett brittiskt protektorat 1891.

1837-1901

Hur en liten ö kom att styra ett område som omfattade mer än en fjärdedel av jordens yta, med en sedan länge regerande och omhuldad monark vid rodret

Tet var den 22 januari 1901 och det brittiska imperiet var det största i mänsklighetens historia, men den monark som regerade över det skulle inte leva en dag till. När drottning Victoria låg döende i Osborne House på Isle of Wight såg hon tillbaka på en regeringstid som sträckte sig över 63 år. Hon hade sett sitt imperium växa från en samling spridda öar åtskilda av vidsträckta slätter och oöverstigliga oceaner, till det största som världen hade känt. Det hade sträckt sig över Indien, plockat åt sig dess rikedomar och gjort nationen till den skimrande juvelen i Victorias krona. Den hade skoningslöst slaktat sig fram genom Afrika till priset av tusentals brittiska lik och oräkneliga infödingar som förgäves hade försökt stå i vägen för den. Den drevs framåt både av kristna värderingar och kolonial girighet. Så när Victoria drog sitt sista andetag lämnade hon en värld som för alltid hade förändrats av det imperium hon hade byggt.
När en ung kronprinsessa Victoria steg upp för trapporna i Westminster Abbey på sin kröningsdag var det få som kunde förutse det mäktiga imperium hon så småningom skulle komma att styra över. Den brittiska allmänheten var alltmer besviken på monarkin; hennes farfar, den galne kungen George III, hade misslyckats med att skydda brittiska intressen i Amerika, och hennes farbror George IV:s fruktansvärda relationer med sin fru och hänsynslösa utgifter hade fläckat monarkins prestige. Victoria var bara 18 år och knappt 150 centimeter lång och verkade knappast vara en passande beskyddare för de enorma ambitionerna för den brittiska expansionen som startade på 1600-talet. Men denna blåögda, silverröda dam besatt en envis järnvilja och hennes regeringstid skulle bli den längsta i brittisk historia. Hennes tronbestigning markerade inte det brittiska imperiets död, utan den nya gryningen för ett rike så enormt att ingen någonsin kunde hoppas på att utmana det.
Världen förändrades när Victoria intog sin plats på tronen. De små, utspridda byarna på landsbygden i England övergavs en masse och städerna förvandlades till vidsträckta metropoler. Stora tornande betongskorstenar reste sig ur marken och surret från

"Det brittiska imperiet hade kraften, uppfinningsrikedomen och den gränslösa ambitionen att erövra världen"

Drottning Victoria

1819-1901

Victoria var Storbritanniens monark från den 20 juni 1837 till sin död den 22 januari 1901. Med sina 63 år är hennes regeringstid för närvarande den längsta i brittisk historia och förknippas med den industriella revolutionen, ekonomiska framsteg och, framför allt, utvidgningen av det brittiska imperiet till den största domänen genom tiderna.

"Kanalen var mer än bara en handelshamn; den öppnade en kort väg till Indien"

© Alamy; Corbis

Argyle and Sutherland Highlanders före slaget vid Modder River 1899 under andra boerkriget

En brittisk marknadsföringsaffisch som marknadsför Suezkanalen - vattenvägen var en viktig faktor för imperiets tillväxt

maskiner ljöd över hela landet - ångåldern hade kommit. Den industriella revolutionen förvandlade Storbritannien från en pittoresk sjöfartsnation i utkanten av Europa till en koloss inom tillverkningsindustrin. Järnvägar och ångfartyg förde de brittiska utomeuropeiska territorierna närmare moderlandet och öppnade upp möjligheter till handel och samhandel som tidigare hade varit ofattbara.
Det var Albert, Victorias älskade make, som öppnade hennes och Storbritanniens ögon för de idéer som sedan kom att forma hennes imperium. Albert var fascinerad av mekanismer och uppfinningar och organiserade The Great Exhibition i Crystal Palace - ett tempel för uppfinningsrikedomen i den moderna värld som snabbt utvecklades. Uppfinningar från hela världen visades upp, men det här var först och främst Storbritanniens utställning. Symbolerna för brittisk makt, som upptog hälften av hela utställningsytan, fungerade som tydliga exempel på vad det brittiska imperiet var kapabelt till och främjade idéer om nationell överhöghet hos Victoria, regeringen och majoriteten av den brittiska befolkningen. Världsutställningen visade att det brittiska imperiet, långt ifrån att vara de sönderfallande resterna av en en gång mäktig nation, hade kraften, uppfinningsrikedomen och den gränslösa ambitionen att erövra världen.
Möjligheten att bana väg för detta imperium uppstod 1857 i och med det indiska myteriet. Indien hade styrts av en privat aktör - Ostindiska kompaniet - sedan 1757. Upproret var ett uttryck för det missnöje som det indiska folket kände över att deras tro och seder inte respekterades. Kompaniet struntade i det indiska kastsystemet och gav ut nya patroner som var insmorda med ko- och grisfett och som måste öppnas med munnen, vilket var mycket stötande för muslimska och hinduiska soldater. Dessa åtgärder öppnade det indiska folkets ögon för de dagliga orättvisor som de utsattes för, och oron växte till massupplopp och ett uppror. Även om myteriet så småningom slogs ned ledde upproret till att bolaget upplöstes, att makten övergick till den brittiska staten och att det brittisk-indiska imperiet skapades.
Drottning Victoria välkomnade landet till sitt imperium under en överdådig ceremoni och lovade att de inhemska indiska sederna och religionerna skulle respekteras och att hon skulle "dra en slöja över det sorgliga och blodiga förflutna" Hon framställde sig själv som en modersgestalt och en förkämpe för fred, rättvisa och hederligt styre - ideal som till stor del inspirerats av hennes make. Albert hade ingjutit i hennes sinne visionen om kung Arthurs Camelot, ett imperium som inte styrdes av tyranni utan av rättvisa, där de starka tjänade de svaga, där det goda segrade över det onda, där förtryck och blodsutgjutelse inte fördes in i bilden utan handel, utbildning och välfärd. Hans inflytande på Victoria var enormt och när han den 14 december 1861 avled i misstänkt tyfoidfeber tog imperiet en helt ny riktning.
När Albert drog sitt sista andetag i det blå rummet på Windsor Castle var drottningen otröstlig; förlusten av hennes livs kärlek förändrade inte bara henne själv som person utan också hennes imperiums öde. När hon tog på sig sorgkläderna som hon skulle bära fram till sin egen död, drog hon en slöja över Alberts vision och följde en annan väg för sitt rike - en väg mot världsherravälde.
En ny figur i parlamentet skulle komma att främja hennes åsikter: Benjamin Disraeli. Den ambitiöse och upproriske ledaren för de konservativa leddes av en passion för imperialistisk makt och ära. Disraeli inspirerades av berättelser om imperialistiska äventyr och ansåg att Storbritannien borde sträva efter ett imperium av makt och prestige. Hans mest direkta politiska motståndare representerade allt Albert drömde om att imperiet skulle kunna vara. William Gladstone, liberalernas ledare, ansåg att imperiet skulle tjäna ett högt moraliskt syfte, inte följa erövringens väg utan handelns och dela med sig av sin moraliska vision till världen.
Dessa två eldiga och drivna män kämpade om dessa motsatta visioner i parlamentet medan Victoria fortsatte att sörja. Utan Albert kände hon sig inkompetent och oförmögen att ta itu med de enorma plikter som hennes roll krävde. Med sina starka konservativa åsikter tyckte hon att Gladstone och hans liberala reformer var farliga och oförutsägbara. Disraeli, suav, blyg och drypande av rättframt självförtroende, förtrollade den ensamma drottningen. Med sitt ständiga smicker och sin skarpa humor väckte Disraeli hennes intresse för politik på nytt och fängslade henne, precis som Albert hade gjort tidigare, med sin vision om hur mäktigt imperiet kunde bli. Gladstones liberala visioner och Alberts strävan efter Camelot hade dock inte helt försvunnit. Det brittiska folket, som leddes av starka protestantiska övertygelser som Victoria själv hade ingjutit i dem, ansåg att det var Storbritanniens roll - till och med dess plikt - att "civilisera" människor runt om i världen. De ansåg att britternas sak var att exportera inte bara handel utan också evangeliets värderingar om moral och rättvisa.
Det var i strävan efter detta höga mål som många missionärer riktade sin uppmärksamhet mot Afrika. Man visste inte mycket om den "mörka kontinenten", men den allmänna uppfattningen var att det var en plats för hednisk dyrkan som härjades av stamkrig. En missionär i synnerhet skulle fånga den brittiska nationens uppmärksamhet. David Livingstone var lång, stilig och heroisk och förkroppsligade allt som britterna ansåg att deras nation representerade. Livingstone var medicinsk missionär och hans våghalsiga äventyr runt kontinenten följdes av en fängslad brittisk publik. Livingstone kämpade mot onda djur, kämpade sig igenom täta djungler och led av en mängd sjukdomar och var det heroiska ansiktet utåt för imperiets kristna ideal.
Livingstones fruktansvärda konfrontation med afrikanska kedjegäng skulle driva på britternas expansion. Slaveriet i Afrika var avskyvärt för Livingstone och den brittiska allmänheten, eftersom slaveriet hade avskaffats i hela imperiet 1833. Drottningen och regeringen stod enade bakom Livingstones strävan att hitta en lämplig handelsväg, i hopp om att det afrikanska folket på så sätt skulle hitta sätt att försörja sig som inte byggde på slavarnas ryggar. Livingstones resa blev ett misslyckande och han återvände med svidande kritik - något som imperialisten Disraeli tog fasta på med glädje. Hans smicker till Victoria hade helt övertygat henne, och monarkin och regeringen förenades i strävan efter ett enda mål - expansionen av imperiet.
Det perfekta tillfället att påbörja detta nya projekt uppstod när en annan nation kämpade för sin överlevnad. Den egyptiske härskaren Isma'il Pasha konfronterades

"Den industriella revolutionen förvandlade Storbritannien från en pittoresk sjöfartsnation till en tillverkningsgigant"

Trots sin mäktiga personlighet var drottning Victoria bara en meter lång och hade en imponerande midja på 50 centimeter

Hur drottning Victoria kom att styra världen

Dominans på haven
Storbritannien införde 1889 en "tvåmaktsstandard" som innebar att Royal Navy skulle upprätthålla en styrka som var minst lika stor som den sammanlagda styrkan hos de två näst största flottorna i världen. Denna policy säkerställde brittisk dominans på haven med ett pärlband av flottbaser som omfattade hela världen. Flottans storlek och styrka tjänade sitt syfte, avskräckte eventuella konkurrenter och befäste positionen som vågornas härskare.
Den industriella revolutionen
Storbritannien var den första nationen som utnyttjade ångans kraft och den första som genomgick en industriell revolution. Detta resulterade i massproduktion av billiga varor som kunde handlas över hela världen. Den gav också Storbritanniens militär en rad resurser som gevär, ångfartyg och tåg, vilket gjorde den rustad att besegra alla möjliga fiender. Medicinska framsteg gjorde det också möjligt för brittiska upptäcktsresande att tränga in i avlägsna områden utan rädsla för tropiska sjukdomar.
Strävan att sprida demokrati
Bortsett från landgrabbing leddes det brittiska imperiet av en stark protestantisk önskan att förbättra världen. Storbritannien såg sig självt som en civilisationens agent - en civilisation som man ville sprida över världen och skapa fred, ordning och stabilitet. Tron på att man gjorde verkligt gott fick män som David Livingstone att resa till Afrika för att sprida Guds ord och därmed det brittiska imperiet.
Att dra fördel av konkurrensen
I takt med att världens stormakter som Spanien, Frankrike, Nederländerna och ottomanerna förlorade makt började britterna nå en topp i styrka. Storbritannien kunde dra nytta av de europeiska krigen som hade försvagat andra nationer och åtnjöt en period av relativ fred, vilket möjliggjorde en oavbruten expansion av sitt imperium. De hot som dök upp, till exempel Ryssland, gav bara Storbritannien ny iver att befästa sitt mäktiga grepp om världen.
Starkt ledarskap
Storbritannien styrdes av en enda monark under större delen av 1800-talet - drottning Victoria. Hennes rekordlånga regeringstid skapade en känsla av stabilitet och bidrog till den oövervinneliga föreställningen om det brittiska imperiet. Även om Victoria deltog i regeringsarbetet var hennes roll snarare symbolisk än direkt maktutövande, vilket garanterade stabilitet i brittisk politik. Medan andra nationer hade att hantera socialistiska rörelser, åtnjöt Storbritannien en lång period av relativ inrikesfred.

Hur Britannia styrde vågorna

Robust ram
Fartygets skelett, en stark ram, var av yttersta vikt. De järnklädda slagskeppen från 1870- och 80-talen ersattes av pre-dreadnought-fartyg, som byggdes av tåligt stål och förstärktes med pansar av härdat stål.

HMS Prince Georges anatomi

En villig besättning
HMS Prince George hade en besättning på 672 officerare och meniga. Detta var färre än tidigare linjeskepp, som krävde mellan 800 och 900 man för att fungera effektivt.

Framdrivning
HMS Prince George drevs av två ångmaskiner med trippel expansion och kunde uppnå en toppfart på 16 knop (30 km/h). Motorerna drevs av åtta koleldade cylindriska pannor, vilket gav en imponerande hastighet, men till priset av en hög bränsleförbrukning.

Ånga framåt
Ångkraften började användas på 1830-talet som ett extra framdrivningssystem. Det första specialbyggda ångstridsfartyget var Le Napoléon från Frankrike med en hastighet på 12 knop (23 km/h) oavsett vindriktning. Snart började Storbritannien snabbt tillverka ångstridsfartyg för att utmana Frankrikes styrka. 18 nya fartyg byggdes och 41 konverterades till ångkraft.

Eldkraft
Pre-dreadnoughts hade en mängd olika kanoner för olika ändamål. Det fanns fyra tunga långsamskjutande kanoner som var svåra att använda men som kunde tränga igenom pansaret på fientliga fartyg. HMS Prince George hade också ett sekundärt batteri med 12 snabbskjutande .40-kalibriga kanoner.

Pansar av stål
Fartyget var förstärkt med 22,9 cm Harvey-pansar, vilket gav det samma skydd till en lägre vikt. På så sätt fick pre-dreadnoughtfartygen ett lättare bälte än tidigare slagskepp, utan att förlora i skydd. Batteriet, konningstornet och däcket var också skyddade av tjockt stål.

av förlamande skulder efter vårdslösa utgifter för överdådiga ceremonier och ett kostsamt krig med Etiopien. I en desperat handling erbjöd han sig att sälja Egyptens andelar i Suezkanalen till britterna. Kanalen var mer än bara en handelshamn; den öppnade en kort väg till Indien genom Egypten och ner genom Röda havet, vilket gjorde att den långa resan runt Afrika kunde undvikas. Den egyptiske härskarens erbjudande skulle ge britterna ett kontrollerande inflytande över imperiets halsband. Disraeli uppmanade Victoria att tacka ja, hon tog genast tillfället i akt och Suezkanalen hamnade i brittiska händer.
Med kontrollen över Indien var Storbritannien redan den mäktigaste nationen på jorden och tre fjärdedelar av världshandeln transporterades på brittiska fartyg, men denna kontroll var hotad. Det ryska imperiet hade stadigt expanderat österut och söderut och kom nu obehagligt nära Victorias dyrbara juvel - Indien. Mellanöstern kontrollerades till stor del av turkarna, men de var upptagna med att hantera våldsamma uppror. Turkarnas behandling av sina kristna undersåtar var chockerande och fruktansvärd, men eftersom Ryssland stödde rebellerna hade britterna inget annat val än att stödja turkarna. Den brittiska allmänheten, för vilken Ryssland stod för allt som Storbritannien motsatte sig - okunnighet, slaveri och underkastelse - stödde till stor del detta val. Inför utsikten av ett nära förestående krig med världens starkaste nation gick Ryssland med på fredssamtal och delvis tack vare Disraelis karisma och förhandlingsförmåga gick landet med på att stoppa sin framryckning i Mellanöstern.
Den imperialistiska andan rusade genom allmänheten när den brittiska muskeln spändes och bevisade sin makt igen. När imperiet fortsatte sin stadiga expansion över kontinenten ställdes det öga mot öga med den mäktigaste afrikanska nationen - zuluerna. Britterna, med ett uppblåst ego, underskattade styrkan hos sina spjutbärande fiender och led ett förkrossande inledande nederlag. I slutändan krävdes det 16.000 brittiska förstärkningar för att rycka loss zuluernas självständighet ur deras grepp. Den segerrika armén förväntade sig att återvända till en våg av beröm för sina djärva bedrifter, men överraskades av att upptäcka att britternas åsikter återigen höll på att förändras.
Gladstone, den "halvgalne eldsjälen", som Victoria kallade honom, predikade sina åsikter om masslakten på zuluer och den ohämmade förstörelsen av deras hem. Victoria var upprörd, men allmänheten ställde sig på Gladstones sida och till drottningens stora förskräckelse bytte regeringsmakten återigen ägare. Liberal ledare eller inte, hela Europas uppmärksamhet var riktad mot Afrika och nationerna började kämpa för att etablera kolonier där. Mitt i denna galna rusning för att etablera nya territorier av europeiska makter var det förmodligen en mans handlingar som skulle avgöra det slutliga ödet för Victorias imperium.
Under ledning av Muhammad Ahmed skedde en revolution i Sudan när stammar reste sig mot sina korrupta härskare. När detta heliga krig kom obehagligt nära Suezkanalen uppmanade Victoria Gladstone att använda de brittiska trupper som var stationerade där för att försvara den. Den liberale ledaren vägrade. För att vinna tid skickade han en man, general Charles Gordon, för att säkra evakueringen av lojala civila och soldater.
Liksom Livingstone var Gordon en nationell hjälte. Han var modig, stilig, populär och hans dekorerade militära karriär hade i den brittiska allmänhetens ögon målat upp honom som en skinande gammal riddare. Trots dessa kvaliteter var Gordon också vild och oförutsägbar. När han nådde Sudan förfärades han av det slaveri som var utbrett i regionen och bestämde sig för att möta Mahdi i strid. Med begränsade styrkor fann sig Gordon snart belägrad i staden Khartoum. Hans vädjan om hjälp, till den beundrande allmänhetens indignation, föll för döva öron hos regeringen. Det tog mer än åtta månader av folkligt raseri för att slutligen tvinga Gladstone till handling, men det var för sent - Gordon, nationens kristna hjälte, var död. På ett ögonblick krossades den liberala visionen, Gladstone röstades bort

"De ansåg att britterna inte bara skulle exportera handel utan också evangeliets värderingar om moral och rättvisa."

Den stora utställningen 1851 stärkte Storbritanniens nationella självförtroende

Målningar av Victoria i hennes ungdom är en värld bort från den traditionella stränga avbildningen av henne

Dr Livingstone, förmodar jag?

Huvudkonkurrenter

Tre länder som kämpade med Storbritannien om territorium

Ryssland
I takt med att England utvidgade sitt territorium gjorde även Ryssland det. Under hundra år expanderade Ryssland österut och söderut och minskade klyftan mellan de brittiska och ryska imperierna i Centralasien. Storbritannien blev snart besatt av att skydda Indien, som var en rik källa till varor och arbetskraft. Konkurrensen om herraväldet över de stater som skilde dem åt - Iran, Afghanistan och Tibet - blev allmänt känd som The Great Game. Det överhängande, men osannolika, hotet om en rysk attack ledde till att Storbritannien engagerade sig militärt i Afghanistan och Tibet, vilket till stor del var onödigt.

Tyskland
Från 1850 och framåt började Tyskland förvandlas från en landsbygdsnation till en starkt urban nation. Inom loppet av ett decennium växte Tysklands flotta enormt och blev den enda som kunde utmana britterna. Även om det tyska kejsardömet i slutet av 1800-talet bara bestod av några få små kolonier, rörde sig den nyligen enade staten långsamt mot kolonial expansion i Asien och Stilla havet. När Wilhelm II steg till makten var hans aggressiva politik för att uppnå en "plats i solen" liknande Storbritanniens en av de faktorer som skulle leda till första världskriget.

Frankrike
Storbritanniens gamla rival Frankrike slickade fortfarande såren efter att ha förlorat de flesta av sina imperialistiska kolonier under den första delen av 1800-talet. År 1850 inledde dock de franska ledarna ett försök att återupprätta landets prestige genom att lägga beslag på land i Nord- och Västafrika samt i Sydostasien. Efter Frankrikes nederlag i det fransk-preussiska kriget fortsatte landet med iver att expandera sitt imperium och förvärvade land i Kina och över hela Afrika. Till skillnad från de flesta av sina rivaler fortsatte Frankrike att expandera efter första världskriget och långt in på 1930-talet.

© Alamy;

Ögondränerande
fakta om imperiet

458 miljoner kronor

människor styrde över

23%

av jordens yta styrdes av Storbritannien

13.01 miljoner

kvadratkilometer mark tillhörde imperiet

113

fartyg i Royal Navy

63

år

&

dagar

längden på Victorias regeringstid

165,000

fångar som skickades till Australien

7,010,000

totalt antal varor som skeppades från Storbritannien under ett år (1881)

General Gordon organiserade ett årslångt försvar av Sudan, men en hjälpstyrka anlände två dagar efter att staden hade fallit och han hade dödats

"Monarkin och regeringen förenades i strävan efter ett mål - expansionen av imperiet"

och hans moraliska inflytande försvann med honom. Den brittiska imperialismens förnyade korstågsanda fann sin affischnamn i en man som skulle leda imperiet in på en mörk och farlig väg. Cecil John Rhodes flyttade från England till Afrika för att arbeta på en bomullsfarm och hade blivit oerhört rik på diamantruschen, men han ville ha mer - hela Afrika. Driven av girighet och maktlystnad ville Rhodes skapa en brittisk koloni över hela Afrika, inte för att förbättra för dess folk eller för att sprida kristna värderingar, utan för vinst och affärer.
Med hjälp av den envishet och list som hade gjort honom framgångsrik lurade och slaktade Rhodes sig fram över kontinenten med den brittiska regeringen i ryggen vid varje blodigt steg på vägen. Rhodes gjorde det till sitt mål att göra världen engelsk och sade: "Om det finns en Gud, tror jag att han skulle vilja att jag målade så mycket som möjligt av Afrikas karta brittiskröd." Hans koloniala girighet ledde Storbritannien huvudstupa in i en konflikt som idag är känd som boerkriget.
Guld hade hittats i Transvaal i norra Sydafrika, och Rhodes oroade sig för att detta skulle leda till en allians med tyskarna och därmed skära av hans väg till norra delen av kontinenten. Rhodos planerade ett uppror för att störta boerledarna, men det gick inte som planerat - boerna var långt ifrån de nakna, spjutförsedda fiender som han tidigare hade besegrat, utan hade vapen och de slog tillbaka hårt med skicklighet och mod.
Upprördheten var stor i Europa över vad som sågs som en oprovocerad attack mot en självständig stat, men inte i Storbritannien. Helt övertygade om sitt ädla uppdrag trodde det brittiska folket att boerna var ondsinta och kompromisslösa. Fler soldater strömmade in i regionen, i ett krig som de trodde skulle bli kort och ärofullt, men i takt med att fler brittiska kroppar staplades på hög - bland dem Victorias egen sonson - började britternas självförtroende att minska.
I takt med att brittiska förstärkningar fortsatte att strömma in i området började vinden sakta vända. Rhodes hade lyckats pressa fram en seger ur nederlagets käftar och boerområdena blev brittiska kolonier. Imperiet hade vuxit, men till ett pris. Rhodes kontroversiella handlingar under kriget - bland annat att bilda vad som skulle komma att kallas de första koncentrationslägren - hade varit ett steg för långt för den brittiska allmänheten.
Det som hade börjat som en ädel strävan efter kristendom hade förvandlats till en girig och brutal kamp om makten. När Rhodes dog begravdes hans skoningslösa version av imperialismen med honom i den torra afrikanska smutsen.
När Victoria gick bort blev hon äntligen av med de sorgekläder hon burit i 40 år och kläddes helt i vitt. Vårblommor spreds runt hennes kropp och hennes bröllopsslöja sattes på huvudet när hon förberedde sig för att återförenas med sitt livs största kärlek. Hon lämnade dock en annan bakom sig; det imperium som hon hade varit mor till sträckte sig nu över hela världen och stora delar var fortfarande färgade i det brittiska styrets rosa färg. När solen gick ner över det tysta rum där hon låg i Osborne House, gick den upp över de livliga kryddmarknaderna i Indien, och snart skulle de vidsträckta slätterna av brittiskt land i Afrika badas i varmt gyllene ljus. Victoria hade dött, men arvet hon lämnade efter sig fortsatte att breda ut sig över hela planeten. Även utan sin förare snurrade kuggarna i det brittiska imperiet stadigt vidare i minst ett halvt sekel till.

"I takt med att allt fler brittiska kroppar staplades på hög började britternas tilltro till sin egen oövervinneliga makt att avta i Afrika"

1892 karikatyr av Cecil Rhodes, efter att han tillkännagivit planer på en telegraflinje och järnväg från Kapstaden till Kairo

En satirisk teckning från 1876 som driver med förhållandet mellan drottning Victoria och Benjamin Disraeli

Den stora utställningen 1851

Den stora utställningen 1851, som arrangerades av prins Albert, visade upp imperiets handelsvinster och industriella underverk

An internationellt skyltfönster av spektakulär skala, visade den stora utställningen produkter från hela världen, från fantastiska vävda textilier till de mest intrikata guldsmyckena. Med över 6 miljoner besökare - inklusive drottning Victoria själv - var evenemanget fenomenalt framgångsrikt.
Hutställningen hölls i ett specialbyggt jättelikt glashus (som kom att få smeknamnet Kristallpalatset) och baserades på en fransk motsvarighet som hölls flera år tidigare, den så kallade Industriutställningen 1844. Regeringen var till en början ointresserad, men konceptet väckte stöd hos allmänheten och även hos prins Albert. Efter ökade påtryckningar lät sig regeringen påverkas och en tävling anordnades för att utforma en byggnad som cskulle kunna rymma ett sådant evenemang. Crystal Palace-förslaget vann och uppfördes snart i Hyde Park.
Tet tog mindre än ett år att bygga, och Crystal Palace innebar ett stort framsteg inom arkitektur och industri. Glaset skapades i förväg och anses vara en av de första prefabricerade byggnaderna, vilket betyder vilket innebar att det helt enkelt passade in i järnskelettet när plåtarna anlände.
Tutställningen var en dånande framgång för Storbritannien och gav en oöverträffad känsla av nationell stolthet, samtidigt som den bekräftade Storbritanniens dominans över resten av världen. Den var också en otrolig möjlighet till sysselsättning, med över 2 000 män som arbetade med den i december 1851.
Tragiskt nog brann en liten kontorsbrand okontrollerat i Crystal Palace 1936, och byggnaden dukade under för de rasande lågorna, glaset avlägsnades för att kvare ingenting än ett järn-inramat skelett.

Internationella utställningsföremål
Endast cirka 50 procent av utställningsföremålen var från Storbritannien, medan resten kom från hela världen. Indien skickade smaragder och rubiner samt en utsmyckad howdah och elefantplagg (den uppstoppade elefanten som bar dessa på utställningen var dock lånad från ett museum), medan Frankrike skickade gobelänger och siden samt maskinerna som vävde tygerna. Ryssland skickade pälsar, Schweiz skickade klockor och Chile skickade en gigantisk guldklump.

Industriella utställningar
I Crystal Palace visades en rad olika produkter, bland annat konst, medicinsk utrustning och kulturella delikatesser. Ångdrivna verktyg för jordbruk och lokomotiv befäste Storbritanniens dominans i Europa.

På väg att flyttas
Efter att utställningen stängde i oktober flyttades den otroligt stora glasbyggnaden från Hyde Park i London till Sydenham, där den återinvigdes av drottning Victoria 1854.

Mötesplatsen
I Kristallpalatsets mittskepp fanns en gigantisk fontän av rosa glas. Detta område kallades för mötesplatsen och erbjöd en sval atmosfär samt en polisdisk för försvunna barn och familjer. Här kunde besökarna köpa förfriskningar för att hålla igång.

© Getty

"Kristallpalatset markerade några allvarliga framsteg inom arkitektur och industri"

Den första offentliga toaletten
I Crystal Palace fanns de första offentliga toaletterna, så kallade väntrum och bekvämlighetsinrättningar. Om du var beredd att betala lite pengar kunde du få ett privat bås där du kunde uträtta dina behov. Det är därifrån uttrycket "att spendera en penny" kommer.

Symbolisk 1851
Kristallpalatset ritades av en trädgårdsmästare vid namn Joseph Paxton. Järn- och glaskonstruktionen var exakt 1851 fot lång som en blinkning till öppningsdatumet. 300.000 glasskivor behövdes och revolutionerande ångmaskiner användes i projektet.

Ett kungligt fan
Drottning Victoria var själv ett av de största fansen av världsutställningen. Efter att ha öppnat Crystal Palace den 1 maj 1851 besökte hon ofta utställningen fram till dess att den stängde i oktober.

Kostnad för inträde
Från början kostade det 3 pund för en man och 2 pund för en kvinna att besöka utställningen, men från och med den 24 maj 1851 sänktes inträdesavgiften till en shilling per person. Efter denna sänkning blev utställningen den största attraktionen i landet. Thomas Cook, en resebyrå, organiserade till och med speciella utflykter till rimliga priser.

Isambard Kingdom Brunel

Den brittiska industrins fader

Han är en av de mest inflytelserika ingenjörerna i Storbritanniens historia och har konstruerat många vägar, byggnader och fartyg

Ten industriella revolutionen var ett avgörande ögonblick i Storbritanniens utveckling till en global supermakt. Den pågick från 1760 till cirka 1840 och var en tid av enorma förändringar och omvälvningar, då landet blev mer produktivt och uppkopplat än någonsin tidigare. Det gav individer med den relevanta kapaciteten och resurserna chansen att visa upp sina talanger. On sådan person var Isambard Kingdom Brunel.
Han föddes den 9 april 1806 i Portsmouth och var son till Sir Marc Isambard Brunel, som själv var en berömd ingenjör. Förmånstagare till envälbärgad uppfostran var Marc fast besluten att Isambard skulle få en lika bra utbildning. Efter att redan ha förmedlat uppen gedigen grund i ingenjörskonst, skickade han honom till en fransk akademi för att skaffa sig förstahandserfarenhet innan han återvände för att arbeta som assistent till sin far.
Det var kort efter detta, år 1825, som han skulle ta på sig sin första roll av verkligt ansvar, som biträdande ingenjör i ett projekt som gick ut på att bygga en tunnel under Rthemsen. Trots att han var betydligt yngre än de flesta av sinallegorvisade sig Isambard vara en energisk och effektiv ledare som drev projektet framåt - ofta i frånvaro av sin far, som var upptagen av andra frågor och sin egen dåliga hälsa. Arbetet var dock farligt, vilket Isambard upptäckte ganska snart. Efter att först ha klarat sig undan en tunnelöversvämning utan att förlora livet inträffade ett mycket allvarligare intrång den 12 januari 1828, som dödade sex personer och nästan dödade Isambard. Han lades in på sjukhus och projektet sköts uppskjutet, men det gav honom ändå viktiga erfarenheter för hans för hans framtida karriär.
Året därpå lockades Isambard till Bristol av en tävling om att utforma det föreslagna Clifton Suspension Bridge, som skulle löpa över floden Avon. Hans design valdes, vilket fick honom att anmärka: "Jag måste säga att av alla de underbara bedrifter jag har utfört sedan jag kom till den här delen av världen, så tror jag att jag utförde den mest underbara igår. Jag skapade enhällighet bland 15 män som alla grälade om det mest kittlande ämnet - smak." Projektet avbröts och stoppades slutligen på obestämd tid på grund av effekterna av upploppen i Bristol 1831, men Brunels skicklighet hade gjort att han uppmärksammades.
År 1833 utsågs han till chefsingenjör för järnvägsprojektet i Bristol, och han satte genast igång med arbetet. Under de kommande tio åren skulle Brunels arbete med det som skulle bli känt som Great Western Railway komma att dominera hans yrkesliv. Medan andra järnvägar byggdes i etapper tänkte Brunel från början på projektet som en helhet, som skulle utgöra en viktig länk mellan Bristol och

Han gick i lära hos den framstående och berömda schweiziska urmakaren Abraham-Louis Breguet

Brunel var en kedjerökare och rökte över 40 cigarrer om dagen. En halvt rökt cigarr ställdes ut på Being Brunel-museet

"Hans arv lever vidare i de många landmärken och platser som bär hans namn"

isambard
kungadömet brunel

1806-1859

Brunel var ett genialt mekaniskt sinne och en civilingenjör vars arv lever kvar än idag. Han är känd för sin innovativa design och sina konstruktioner som gjorde honom till en mycket inflytelserik person under den industriella revolutionen. Hans avtryck i det brittiska landskapet lever kvar än idag i form av varv, järnvägar och broar.

Hur hans son förde traditionen vidare
På samma sätt som Isambard följde i sin fars fotspår och valde ingenjörsyrket som karriärväg, härmade hans andre son Henry Marc Brunel sin fars karriärval.
Han intresserade sig för sin fars arbete från tidig ålder och följde till och med med honom ibland; han var närvarande när byggandet av Tamar Bridge inleddes och agerade till och med löpare under lanseringen av Great Eastern.
Efter att ha gått i privatskola i Harrow studerade han vid King's College i London 1859-61, varefter han fick ett antal lärlingsanställningar inom ingenjörsyrket innan han började arbeta inom branschen på heltid.
Även om hans prestationer aldrig nådde upp till sin fars (i rättvisans namn, hur skulle de kunna göra det?) lyckades han ändå sätta sin prägel och samarbetade med ingenjörskollegan Sir John Wolfe-Barry på ett antal projekt, bland annat Blackfriars Railway Bridge, Barry Docks i Wales och Creagan Bridge i Skottland, för att inte tala om missions- och sjukhusbåten SS Chauncy Maples.

Definierande ögonblick
Themse Tunnel kollaps
12 januari 1828
Under arbetet med Thames Tär den 21-årige Brunel nära att nästan dö när en del av tunneln översvämmas översvämmas. Sex män förlorar sina liv och Brunel drabbas avs ett svårt skadat ben och inre skador och räddas endast genom ett snabbt ingripande från ingenjörskollegan Richard Beamish. Han skickas skickas till Brighton för att återhämta sigmen han dgöråterhämtar sig inte förrän på våren tunnel grinds till stillastående - projektet återupptas inte återupptogs förrän 1834, och kvarstårs oavslutat fram till 1843.

"SS Great Eastern var tänkt att kunna göra resor till länder som Australien och Indien och var oöverträffad i sin storlek."

Maidenhead Railway Bridge var ett av många byggnadsverk som uppfördes under tiden som chefsingenjör

Themsens tunnel håller på att byggas

Definierande ögonblick
Chefstekniker för Great Western Railway 1833
Brunel utnämns utnämnd till chefsingenjör för den föreslagna Great Western Railway, som skulle förbinda London med Bristol. Efter en aav Pparlamentet 1835 började arbetetins med projektet, och Brunel brunel tar en aktiv roll. Längs vägen byggs många långlivade broar, viadukter, tunnlar och andra landmärken byggs som Box Tunnel, Paddington Station och viadukterna i Hanwell och Chippenham. Iden förblir utan tvekan Brunels mest anmärkningsvärda arvet, och mycket av hans arbete är intakt än idag.

London. Brunel utförde den största delen av kartläggningen själv och gick emot konventionen och valde en rutt genom Vale of White Horse (vilket gav bättre tillgång till Oxford, Gloucester och norr) och förband London med Reading via Paddington (för för vilken han skulle utforma stationen), och Bath till Bristol via Avon Valley. Efter en del motstånd aav Parliament antogs 1835, vilket innebar att byggnadsarbetet kunde påbörjas.
Brunel var närvarande under hela byggprocessen och insisterade särskilt på att införa nya järnvägslinjer med "bredspår", byggda på timmer, vilket ansågs nödvändigt för att öka hastigheterna. Den första delen av det nya spåret - från Paddington till Maidenhead - öppnades den 4 juni 1838 och omfattade Wharncliffeviadukten, den första i en serie av liknande imponerande konstruktioner (viadukterna vid Hanwell och Chippenham skulle också komma att utmärka sig). Rutten förlängdes till Twyford i juli 1839, sedan till Reading i mars 1840, genom Vale of White Horse till Wootton Basset i december 1840, ner till Chippenham i maj 1841 och slutligen vidare till Bristol i juni. Den sista delen av sträckan försenades på grund av svårigheter med byggandet av den 1,75 mil långa Box Tunnel, vilket i sin tur ledde till förseningar i färdigställandet av sträckan Bristol-Bath.
Bland de nya landmärken på den här sträckan var Bristol Temple Meads järnvägs station, bron över floden River Saltash nära Plymouth och den rörformade häng- och fackverksbron över Wye vid Chepstow, som byggdes på sträckan mellan Swindon och Gloucester och Ssödra Wales.
Brunels vision stannade inte vid att bara förbinda London med Bristol, men. Hhan tänkte sig ett sammanhängande resenätverk där människor kunde ta tåget från ena änden av landet till den andra, innan de fortsatte över Atlanten till New York. För detta ändamål behövde han fartyg som både kunde tillryggalägga avståndet och transportera människor relativt bekvämt.
Hans första försök till detta var SS Great Western, byggdes i Floating Harbour i hamnen i Bristol och stod färdigt och sjösattes 1837. Bortsett från några tidiga missöden (inklusive att Brunel själv skadades under en brand i maskinrummet) gjorde Great Western framgångsrikt sin jungfruresa till New York, även om dess stora storlek gjorde det obekvämt att ofta använda Floating Harbour, vilket begränsade den till floden nära Avonmouth.
Hans nästa projekt ss Great Britain, visade sig vara lika problematiskt. Brunel hade anlitats 1832 för att rapportera om det försämrade tillståndet för Bristols Flytande hamn, vilket han gjorde, även om dock company som ägde hamnen dröjde med att agera på hans förslag. Denna obeslutsamhet ställdes på sin spets vid färdigställandet av ss Great Britain 1843, då det stod klart att fartyget var för brett för att kunna passera genom inloppsslussen. Brunel hade tidigt räknat med att förbättringar skulle ha gjorts i området vid det här laget, men hans förslag togs inte tillvara. I slutändan var man tvungen att ta bort murverk från sidan av slussen så att fartyget för att fartyget skulle kunna ta sig igenom, och det kom aldrig tillbaka igen, eftersom det såldes efter att Steamship Company hade avvecklats 1848.
År 1854 började Brunel titta ännu längre bort. SS Great Eastern var tänkt att kunna göra resor till länder som Australien och Indien, och var oöverträffad i sin storlek. Den var 210 meter långt och kunde ta cirka 4 000 passagerare. Med sina egna ord ville han "göra långa resor ekonomiskt och snabbt med ånga, [vilket] krävde att fartyget var tillräckligt stort för att bära kolet för hela resan åtminstone utåt och såvida inte möjligheten att få tag på kol var mycket stor i uthamnen - då även för återresan."
Byggprocessen för SS Great Eastern skulle dock visa sig bli en prövning för Brunel. Projektet överskred snabbt budget och försenades, och hans relation med skeppsbyggaren John Scott Russell blev snabbt ansträngd. Medan Brunel var noggrann och praktiskt lagdoch ville vara involverad i varje steg av bygget, var Russell mer avslappnad och gav sina arbetare instruktioner och lät dem sedan fortsätta med arbetet. Eftersom varvet stod under Russells kontroll Brunel förlitade sig Brunel på sin-samarbete. När det stod klart att detta inte skulle bli så bra som han hade önskat blev han frustrerad. Hans problem förvärrades ytterligare av att det första försöket att sjösätta fartyget den 3 november 1857 misslyckades. Det sjösattes framgångsrikt 1858 och gjorde sin jungfruresa till New York 1860 - vilket Brunel inte skulle få uppleva. Fartyget uppfyllde dock aldrig sitt ursprungliga syfte att resa till Australien, kom fartyget framgångsrikt transatlantiska kablar och var vid den tiden det största fartyget i världen skepp som någonsin byggts.
Förutom sitt arbete med reseinfrastruktur arbetade Brunel inom ett antal andra områden. Han ansvarade för ombyggnaden och byggandet av olika hamnar, t.ex. Cardiff, Milford Haven och Monkwearmouth, och konstruerade prefabricerade sjukhus som skickades ut till Krimkriget. Han invaldes 1830 som Fellow of the Royal Society och gifte sig 1836 med Mary Elizabeth Horsley, med vilken hanm hon fick han tre barn: Isambard Brunel Junior, Henry Marc och Florence Mary.
Brunel drabbades av en stroke 1859 och dog tio dagar senare, den 15 september, 53 år gammal. Han begravdes nära sin far i Kensal Green Cemetery i London. Hans arv lever vidare, inte bara i de många landmärken och platser som bär hans namn, utan också i det resenätverk som han lämnade efter sig. En stor del av järnvägslinjerna och broarna i Söstra Wvar ett resultat av Brunels strävan att förbättra landets infrastruktur; genom att göra det, hblev hon en viktig aktör i resan resa brittiska imperiets resa under de kommande åren.

1806

Född
Isambard Kingdom Brunel föds i Portsmouth som son till Sophia Kingdom och den franskfödde ingenjören Marc Isambard Brunel, vars fotspår han senare kommer att följa.
9 april 1806

1820

1829

Går på college i Frankrike
Vid 14 års ålder skickas Brunel till Frankrike för att studera. Han skriver först in sig vid College of Caen i Normandie, innan han går vidare till Lycee Henri-Quatre i Paris. Vid 16 års ålder återvänder han till Storbritannien.
1820

Designar Clifton Suspension Bridge
Under sin vistelse i Bristol lyckas Brunel rita det som senare kommer att bli Clifton Suspension Bridge. På grund av olika förseningar kommer den inte att färdigställas under hans livstid.
1829

1836

Gifter sig med Mary Elizabeth Horsley
Brunel gifter sig med Mary Elizabeth Horsley - dotter till den kände musikern William Horsley - i Kensington Church i London. Äktenskapet är lyckligt och de får tre barn tillsammans.
5 juli 1836

1838

SS Great Westerns jungfruresa
Det största fartyget i världen vid den här tiden, fartyget fartyget avgår från Bristol för sin jungfruresa till New York. Brunel skadas när en eldsvåda bryter ut i  maskinrummet.
31 mars 1838

han var känd för sin energi och sitt hårda arbetssätt. Han kunde regelbundet arbeta 18 timmar om dagen

SS Great Eastern fullföljde aldrig sitt ursprungliga mål att nå Australien

Ett avgörande ögonblick
SS Great Eastern transatlantiska jungfruresa 17 juni 1860
Av alla de projekt han arbetade med visade sig SS Great Eastern vara det mest prövande. Överskridande av budgeten och försenades, det blev snabbt en prövning, där Brunel ofta hamnade i konflikt med skeppsbyggaren John Scott Russell vilket gjorde saken värre. Efter ett antal missöden (den första sjösättningen 1857 misslyckades, och jungfruresan till Weymouth 1859 resulterade i en pannexplosion som dödade sex personer) gjorde det sin transatlantiska jungfruresa 1860 till New York.

Brunel (andra från höger) förbereder sig för sjösättningen av SS Great Eastern i november 1857; detta första försök misslyckades

1841

Great Western Railway färdigbyggd
Åtta år efter att han utsetts till chefsingenjör för projektet är hela sträckan för Great Western Railway äntligen färdigbyggd. En enorm bedrift som kanske är hans finaste arv.
Juni 1841

ss Great Britain flöt ut
Med en vikt på 3.018 ton och en längd på 322 fot ss Great Britain flottas ut i Bristol City Docks - där det väntar i 18 månader tills dockan har breddats tillräckligt för att det ska kunna lämna.
19 juli 1843

Chartistisk kris
Under chartistkrisen i London anställs Brunel som specialkonstapel i Westminster, där extra personal behövs under de tumultartade aktiviteter som följer.
Maj 1848

1855

Börjar bygga sjukhuset i Renkioi
Brunel börjar konstruera prefabricerade sjukhusskydd som ska stationeras vid Renkioi i Dardanellerna under Krimkriget. Noggrann uppmärksamhet ägnas åt uppvärmning, ventilation, dränering och sanitet.
Februari 1855

1859

Avlider
Tio dagar efter att ha drabbats av en stroke avlider Brunel vid 53 års ålder. Liksom sin far begravs han i Kensal Green Cemetery i London.
15 september 1859

Storbritannien blir en supermakt

En kraftfull fas av den industriella revolutionen förebådade en ny era av stål, järnvägar och elektricitet, som gjorde det möjligt för det brittiska imperiet att växa ännu längre bort

Tå 1800-talet blomstrade Storbritanniens dominans under det "imperialistiska århundradet" i hela det brittiska imperiet. Och när nya handelsvägar öppnades över hela världen innebar det början på en ny spännande era för den brittiska industrin, när fabriker och transportnät revolutionerades för att möta kraven på att bearbeta de råvaror som handlades från främmande länder och skicka dem till våra hamnar för export som färdiga produkter. I stället för det lantliga lapptäcke av åkrar och gårdar som hennes farfar hade styrt över, var drottning Victorias Storbritannien ett blomstrande industricentrum.
Uppfinningen av spinnmaskinen hade revolutionerat textilproduktionen och bomullsspinnerierna låg nu tätt över hela landet. Uppfinningen av ångmaskinen hade befriat dessa maskiner från vattenkraftens begränsningar, vilket innebar att fabriker nu kunde byggas var som helst, och ägarna hade valt städerna. Arbetare strömmade till från landsbygden i jakt på jobb, vilket ledde till att städerna växte i en aldrig tidigare skådad takt. Mellan 1801 och 1850 fyrdubblades Manchester och Sheffield i storlek.
Med den nya efterfrågan på ångkraft följde också en större efterfrågan på kol. Gruvorna gjordes djupare och produktionen ökade från 2,7 miljoner ton år 1700 till 50 miljoner ton år 1850. Sedan kom ångloken, som drog kol runt gruvorna och levererade råvaror till fabrikerna. Storbritannien svävade miltals över resten av världen och det verkade som om det inte kunde nå högre.
Men en ny revolution var på väg - en teknisk sådan. Utvecklingen inom metallurgin innebar att material som järn och stål nu kunde tillverkas till låg kostnad och med hög effektivitet. Järnvägar började slingra sig runt landet, och enorma bärande broar sträckte sig över spännvidder som tidigare ansetts omöjliga. Skeppsbyggnadsindustrin blomstrade tack vare nya material och tekniker som innebar att fartyg nu kunde byggas för att klara den långa, farliga resan över Atlanten för handel och för att patrullera och försvara imperiet. I slutet av Victorias regeringstid hade Storbritannien också blivit elektriskt och kunde skicka kodade meddelanden överallt i världen, vilket utökade imperiets inflytande ytterligare.

Införandet av Bessemer-stål på 1850-talet ledde till att den ekonomiska tillväxten blev en snöboll i takt med att andra industrier utvecklades

Bredspåriga spår rivs upp i Plymouth, efter att parlamentet beslutat till förmån för normalspår

Järn, järnvägar och Brunels spårviddskrig

Miltals med järnvägslinjer överbryggade klyftan mellan stad och land när Storbritannien drabbades av järnvägsmani

Under den industriella revolutionens första våg hade man uppfunnit en ny metod för att smälta kol, och det koksjärn som blev resultatet användes för att tillverka gjutjärnsföremål som grytor och vattenkokare, och senare som byggnadsmaterial. Det revolutionerade metallurgin, men det var en mycket ineffektiv process som var opraktisk att använda i stor skala. År 1828 patenterade emellertid den skotske uppfinnaren James Beaumont Neilson en design för en varmblästringsteknik som drastiskt minskade den mängd bränsle som krävdes för processen. I sin tur sjönk kostnaden för att producera det smidesjärn som behövdes för att tillverka saker som tågspår, vilket möjliggjorde spridningen av järnvägar på 1830-talet.
Även om de första ångtågen hade konstruerats i början av 1800-talet - Trevithicks Puffing Devil blev klar 1804 - hade de främst använts i kolgruvor och för godstransporter. Den första allmänna ångdrivna järnvägen, Stockton and Darlington, öppnade 1825 och den första intercityjärnvägen i världen öppnades 1830 mellan Liverpool och Manchester. Sedan, i en händelse som skulle förändra tågresandet för alltid, färdigställdes den första delen av Great Western Railway året efter Victorias tillträde.
Projektet hade planerats av köpmän i Bristol som ville se till att staden förblev den näst viktigaste hamnen i landet och den viktigaste för den amerikanska handeln i imperiet. De beslutade att vägen framåt var att bygga en järnvägslinje mellan Bristol och London, en linje som skulle överträffa dem som byggdes i norr.
Linjen konstruerades av en ung Isambard Kingdom Brunel, som hade varit biträdande ingenjör på Themsens tunnel under sin far Marc. Det var hans överlägset största projekt hittills, och det skulle komma att plågas av kontroverser. Den mest ökända var Brunels beslut att använda en spårvidd på 2,14 meter (7,25 fot), en s.k. bredspårvidd. Han gjorde detta med tanke på framtidens tågresor och förutsåg att höghastighetståg skulle behöva bredare och lägre vagnar för att minska luftmotståndet. Järnvägen mellan Birmingham och Gloucester hade dock redan byggts med en standardspårvidd på 1,44 meter (4 fot 8,25 tum). När linjen så småningom skulle anslutas till den bredspåriga Bristol och Gloucester-linjen skulle alla passagerare och gods som reste mellan norr och sydväst behöva byta tåg halvvägs genom sin resa. Detta problem utlöste "spårviddskriget", som så småningom utkämpades i parlamentet. År 1946 beslutade parlamentet till förmån för standardspårvidden och förklarade att alla tåg utanför sydväst skulle byggas utan Brunels design. Med tiden måste linjer som hade byggts med en bred spårvidd konverteras. År 1892 hade den försvunnit helt och hållet.
Trots att Great Western Railway inte lyckades revolutionera järnvägsdesignen revolutionerade den resandet. Den kickstartade en ny era av järnvägsturism. Stoppade säten, armstöd och slutna vagnar blev snart normen, och billiga biljetter erbjöds också, med utflyktståg som gick till populära destinationer och evenemang som 1951 års stora utställning. Järnvägar byggdes till och med under jord, vilket blev startskottet för Londons tunnelbana.
I slutet av 1800-talet kunde färskvaror fraktas över hela landet, medan tidningar kunde tryckas i London och skickas till Edinburgh samma dag.

Brunel förutspådde att framtidens höghastighetståg skulle behöva bredare och lägre vagnar för att minska luftmotståndet

Brunel fotograferad med sin ikoniska cigarr vid sjösättningen av SS Great Eastern 1857

Royal Albert Bridge byggdes av Sir Isambard Kingdom Brunel (1806-1859) och var hans sista och kanske största mästerverk

I slutet av 1800-talet fanns det knappt en stad i Storbritannien som inte hade tillgång till en tågstation

Den dagliga utvecklingen

Med innovationer inom järn, ångkraft och textil, liksom elektricitet och stål, ökade produktiviteten kraftigt i många brittiska industrier

Medier
Den industriella revolutionen innebar inte bara massproduktion av textilier och metaller, utan också starten för massmedierna. Uppfinningen av den ångdrivna rotationspressen 1843 gjorde det möjligt för tryckerier att skapa miljontals kopior av en sida på en enda dag. I kombination med järnvägens utveckling kunde tidningar nu tryckas och transporteras till tusentals platser runt om i landet, vilket gjorde nyheter mer tillgängliga än någonsin.

Elektrifiering
År 1891 stod världens första moderna kraftverk färdigt och levererade el till hela London. Denna nya utveckling ledde till processer som löpande band och massproduktion - båda viktiga aspekter av den industriella revolutionen. Elektriciteten gjorde inte bara tillverkningsprocessen snabbare, den bidrog också till att förbättra förhållandena i fabrikerna. Tet må ha tagit ett tag innan de påverkade vardagslivet, men dessa uppfinningar hade livsförändrande konsekvenser i hemmet och på arbetsplatsen.

Uppfinningen av den ångdrivna tryckpressen gjorde nyheter mer tillgängliga för alla

Faradays upptäckt gav ljus i hem och på gator över hela Storbritannien och förbättrade levnads- och arbetsvillkoren

Jordbruk
Även om den industriella revolutionen innebar att jordbruket försvann förblev det en viktig del av den brittiska ekonomin. Under decenniet efter Victorias trontillträde blomstrade jordbruket i takt med att nya grödor planterades och konstgödsel började användas. Uppfinningen av tillförlitlig kylteknik mot slutet av 1800-talet innebar dock att billigt kött kunde importeras från utlandet, vilket ledde till en nedgång i den brittiska försäljningen.

Bilar
Världens första bil kördes för första gången 1885 och patenterades av Karl Benz i Tyskland 1886. Två år senare började han sälja sina fordon, vilket gjorde dem till de första kommersiellt tillgängliga bilarna. I USA utnyttjade Henry Ford den nya processen med löpande band för att driva sin egen biltillverkningsverksamhet.
I Storbritannien grundade Herbert Austin Wolseley Motors Limited, som var Storbritanniens största biltillverkare fram till dess att Ford öppnade sina dörrar 1913

Jordbruket blomstrade under årtiondet efter
Victorias tillträde

Wolseley Motors Limited var Storbritanniens största biltillverkare fram till 1913

"Uppfinningen av den ångdrivna rotationspressen 1843 gjorde det möjligt för tryckerier att skapa miljontals kopior av en sida på en enda dag"

© Alamy; Rex Features; SPL

Stål och skeppsbyggnad

Även om smidesjärnet var en förbättring jämfört med de tidigare järnvägslinjerna i trä, var det inte tillräckligt starkt för att bära de tyngre loken. Det var möjligt att tillverka puddlat stål av låg kvalitet, men processen var svår att kontrollera och kvaliteten varierade. Att tillverka stål av högre kvalitet var en lång och kostsam process. Så var det fram till 1856, då den engelske uppfinnaren Henry Bessemer patenterade en konstruktion för den första billiga processen för massproduktion av stål. Huvudprincipen var att avlägsna orenheter från järn genom oxidation, där luft blåstes genom det smälta järnet. Oxidationen höjde också temperaturen på järnmassan och höll den smält.
I och med Bessemer-processen fick stålproduktionen ett uppsving under 1860-talet, då man äntligen kunde tillverka järnvägar av stål till en konkurrenskraftig kostnad. Stålräls höll över tio gånger längre än den järnräls som tidigare använts och gjorde det möjligt att använda kraftigare lokomotiv som kunde dra längre tåg och längre vagnar. Plötsligt ökade järnvägens produktivitet explosionsartat. Järnvägen blev det dominerande transportmedlet i hela den industrialiserade världen.
Med sin avancerade industriella teknik var Storbritannien ledande på den internationella handelsmarknaden. Den brittiska regeringen visste att för att kunna driva och upprätthålla detta framgångsrika handelsimperium måste de se till att deras fartygstjänster också var snabba, pålitliga och regelbundna. Tidigare utveckling inom skeppsbyggnad, som uppfinningen av skruvpropellern 1835, hade förbättrat hastighet och hållbarhet, och uppfinningen av ytkondensorn gjorde att pannorna kunde köras på havsvatten utan att behöva rengöras, vilket möjliggjorde långa sjöresor. Den första ångassisterade överfarten över Atlanten hade ägt rum 1819, då det amerikanska fartyget Savannah seglade från Georgia till Liverpool på 633 timmar. Brunel såg de ingenjörskonstverk som hans rivaler utförde och övertalade sina direktörer att en transatlantisk rederilinje skulle vara en naturlig förlängning av de tjänster som deras järnväg erbjöd.
Fast besluten att överträffa amerikanerna på ett eller annat sätt sjösatte han 1838 SS Great Western - världens längsta fartyg på 236 fot (72 meter). Sju år senare sjösattes ss Great Britain, som ansågs vara det mest revolutionerande fartyget under den tidiga viktorianska perioden. Det var konstruerat för fart och komfort och var tillverkat av metall i stället för trä, drevs av en motor i stället för vind eller åror och drevs av en propeller i stället för skovelhjul. Den var utrustad med hytter och representationsrum för 360 passagerare och hade den största och mest påkostade matsal som någonsin skådats. År 1853 började fartyget trafikera sträckan London-Australien och fortsatte att göra det i nästan 20 år.
Brunels tekniska vision och innovation gjorde byggandet av storskaliga, propellerdrivna ångfartyg helt i metall till en praktisk verklighet, och mellan 1860 och 1870 sköt varvsindustrin i höjden. Enbart i Clydebank byggdes över 800.000 ton järnfartyg. Från 1870-talet ersattes smidesjärnet av stål, vilket ledde till att man kunde bygga lättare fartyg som kunde färdas i mycket högre hastigheter.
Royal Navy var först med att ta detta modiga nya steg inom ingenjörskonsten och lanserade HMS Iris - det första helt stålbyggda fartyget någonsin - 1877. HMS Iris nådde hastigheter på över 17 knop och var det snabbaste fartyg som världen någonsin hade skådat. Det innebar en ny tidsålder för Storbritanniens sjökrigare.

Henry Bessemers metod för att tillverka stål förändrade Storbritanniens byggindustri

Insidan SS Great Britain

Brunels design, som anses vara det första moderna fartyget någonsin, revolutionerade skeppsbyggandet

Matsal och salong
Matsalen ansågs vara ansågs vara den finaste på sin tid. Den hade plats för upp till 360 personer och var omsorgsfullt dekorerad med kolonner i vitt och guld.

Skrov
Brunel hade ursprungligen planerat att bygga ett träfartyg, men ändrade designen till järn eftersom det var billigare, starkare, lättare och inte ruttnade. Det var det längsta passagerarfartyget på sin tid med sina 98 m (322 fot).

Segel
SS Great Britain hade också hade även sekundär segelkraft, som endast användes när vinden var gynnsam. Både master och rigg var tillverkade av järn.

© "Illustration av Ian Naylor, bild med tillstånd av ss Great Britain Trust

Propeller
Fram till 1839 hade ångfartyg drivits med skovelhjul. Brunel valde att konstruera ss Great Britain med en ny uppfinning som kallades skruvpropeller. Även dessa drevs med hjälp av ånga, men var mer ekonomiska och gav fartyget större fart och stabilitet.

Ångmaskinen
Ångmaskinen var tre våningar hög och drevs av 200 ton havsvatten havsvatten som lagrades i pannan - den största på sin tid. Den kunde driva fartyget framåt med en hastighet av 12 knop.

"Brunels tekniska vision gjorde byggandet av storskaliga, propellerdrivna ångfartyg helt i metall till en praktisk verklighet"

William Fothergill Cooke och Charles Wheatstone installerade det första telegrafsystemet i London

Stugor
De fyra däcken erbjöd plats för 120 besättningsmedlemmar och 360 passagerare.

© SS Great Britain Trust

Kopplar samman imperiet

Uppfinningen av telegraf, telefon och radio innebar början på en ny era av masskommunikation - en era med internationell räckvidd

Elektrifieringen av Storbritannien, tillsammans med järnvägens utbredning, satte också fart på utvecklingen av en annan viktig industri: telekommunikation.
År 1837 installerade två engelsmän vid namn William Fothergill Cooke och Charles Wheatstone det första kommersiella telegrafsystemet mellan järnvägsstationen Euston och Camden Town. Systemet använde elektrisk ström för att flytta magnetiska nålar och på så sätt överföra meddelanden i kod. Det användes i hela järnvägsnätet, både för att skicka meddelanden och för att styra signaleringen. En undervattenskabel byggdes mellan England och Frankrike, och Brunels ångfartyg Great Eastern lade senare ner den första transatlantiska kabeln.
Det globala nätverket spreds snabbt. Med sändare i varje postkontor var masskommunikation nu möjlig. Med Alexander Graham Bells uppfinning av telefonen 1876 och Guglielmo Marconis utveckling av praktiska radiosändningar 1897 blev imperiet plötsligt en mycket mindre plats, men en ännu större marknad att handla på.

Lastdäck
Även om det huvudsakligen ett passagerarfartyg kunde ss Great Britain också ta 1.200 ton last och samma mängd kol.

"Hans expeditioner bidrog till att öppna upp Afrika för västvärlden"

Henry Stanleys replik
"Dr Livingstone,
I presume?" har blivit en berömd kommentar från
historia

David Livingstone

1813-1873

Missionären och upptäcktsresanden Livingstone gjorde sig ett namn på den afrikanska kontinenten i sina försök att sprida kristendomen till ursprungsbefolkningen, avskaffa slaveriet och upptäcka Nilens källa. Hans ansträngningar och expeditioner misslyckades med sina slutmål, men han blev ändå en nationalhjälte vid sin död.

David Livingstone:

Missionär på uppdrag

Den legendariske skotske upptäcktsresanden ägnade sitt liv åt att utforska Afrika och var besatt av att hitta Nilens sanna källa

Binnan de första missionärerna började utforska kontinenten var Afrika en stor okänd landmassa för de flesta européer och människor från Amerika. En av de män som hjälpte till att öppna upp den dittills mest osedda kontinenten var en skotte vid namn David Livingstone. Han och några få utvalda upptäcktsresande banade väg genom regionen och inledde kampen om Afrika, som skulle förändra kontinentens politiska och ekonomiska landskap för alltid.
Born strax söder om Glasgow den 19 mars 1813 i en liten by som heter Blantyre, började Livingstone arbeta i ett bomullsspinneri vid tio års ålder. Han lärde sig läsa och skriva av sin far som var affärsinnehavare och 1836 hade han samlat ihop tillräckligt med pengar för att börja studera medicin och teologi. Att gå från arbetarklassliv i Skottland till internationell berömmelse var en mycket ovanlig bedrift under den viktorianska eran.
Livingstone påbörjade sina studier vid Anderson's University i Glasgow men flyttade senare till London för att fortsätta sin utbildning vid olika institutioner. Hans mål var att bli missionsläkare och åka till Kina, men han avråddes från att resa till den krigshärjade nationen. År 1841 skickades han av London Missionary Society till Kalahariöknen i södra Afrika, där han utforskade Nagmisjön i nuvarande Botswana.
Livingstone var en Guds man och under denna första resa introducerade han Afrikas folk för kristendomen och arbetade outtröttligt för att förhindra slavhandelns utbredning. När han återvände till Storbritannien 1856 hade Livingstone blivit en nationell ikon. Han gav sig ut på föreläsningsturnéer för att berätta om sina erfarenheter och skrev en bästsäljande bok, Missionärsresor och undersökningar i Sydafrika.
År 1851 hade han genomkorsat hela Kalahari med en kombination av kanot, oxrygg och till fots, och var nära att dö av sjukdomar och attacker från vilda djur. Anmärkningsvärt nog hade hans fru och barn ursprungligen följt med honom, men tvingades återvända hem efter ett år på grund av dålig hälsa. Han gav sig inte utan fortsatte till kusten i det som i dag är Namibia och Angola.
I maj 1856 blev han den förste europé som korsade södra Afrika när han nådde Zambezis mynning i Quelimane (nuvarande Moçambique) vid Indiska oceanen. De kolossala vattenfallen vid Zambezi, som av lokalbefolkningen kallas "röken som dånar", döptes av Livingstone om till Victoriafallen.
Han var en banbrytare och den första vita mannen som träffade de lokala stammarna i södra och centrala Afrika. Det sägs att han personligen släppte 150 slavar som arbetade nära Nyasasjön. Hans expedition stötte på problem när de var tvungna att överge sin ursprungliga båt och det uppstod en hel del stridigheter inom besättningen på vägen. Under sina besök fick han rykte om sig att vara en helare eller "medicinman" eftersom han gjorde det till en rutin att behandla de sjuka infödda afrikanerna. Hans skicklighet i att ta bort tumörer var till exempel helt unik i den här delen av världen.
Livingstone var en flitig skribent och såg till att alla hans upptäckter antecknades. Hans slutsatser

Livingstone och hans hustru Mary fick sex barn: Robert, Agnes, Thomas, Elizabeth, William Oswell och Anna Mary

i Narrative of an Expedition to the Zambesi and Its Tributaries (Berättelse om en expedition till Zambesi och dess bifloder) bidrog han till att öka kunskapen om skörbjugg och malaria, sjukdomar som var utbredda över hela världen vid den här tiden. Han var den förste som använde läkemedlet kinin som botemedel mot malaria, och hans noggranna och metodiska tillvägagångssätt bidrog till att hans transkontinentala resa blev en av de lägsta någonsin när det gäller dödstal. Skotten var en av de första som kopplade myggor till malaria och klimatet till spridningen av tropiska sjukdomar.
After fler officiella regeringsfinansierade resor i slutet av 1850-talet hade Livingstone några tuffa år. Hans fru Mary dog i malaria 1862, och två år senare beordrades han att återvända hem av en regering som inte var imponerad av hans arbete. Ett av Livingstones viktigaste mål var att sprida kunskap om slavhandelns fasor. Hemma i Europa var det inte många som kände till de hänsynslösa sätt på vilka afrikanska människor fördes bort från sina hemländer och tvingades till arbete. Han blev en övertygad abolitionist och använde sin penna för att öka medvetenheten på hemmaplan om vad som hände.
Tyvärr kan man hävda att hans ständiga utflykter hade en negativ inverkan på Afrikas framtid. Genom att upptäcka en hel mängd byar, vattenkällor och handelsvägar bidrog Livingstone och hans expeditioner till att öppna upp Afrika för västvärlden. Därmed underlättades kolonialismen och de stora europeiska nationernas kamp om Afrika. Vissa anser att imperialismen har mycket att tacka Livingstone och hans upptäcktsresande för.
Bå 1866 hade den 52-årige skotten säkrat tillräckligt med pengar för att återvända till Afrika, den här gången för att söka efter Nilens källa och göra ett korståg mot slaveriet. Livingstone landade på Zanzibar och blev så uppslukad av sitt utforskande att den brittiska regeringen tappade bort den store mannen. På vägen sägs upptäcktsresanden ha bevittnat en massaker på hundratals människor i byn Nyangwe vid floden Lualaba, som sades ha utförts av arabiska slavhandlare.
Under sin resa förlorade han större delen av sin medicin, sina djur och sina följeslagare. I slutändan samlades pengar in av Daily Telegraph och New York Herald för att skicka journalisten Henry Stanley till Afrika för att lokalisera hans vistelseort. I februari 1871 fastnade Livingstone i byn Bambarre i Kongo. Med nästan ingen av sin besättning kvar och lidande av lunginflammation och tropiska köttätande sår, var han inte i gott skick. Rapporter gör gällande att han var sängliggande och hade börjat hallucinera, med endast Bibeln som tröst. Han hittades till slut i oktober i Ujiji i Tanzania, där han fortsatte att leta efter källan till världens längsta flod. Efter att ha bott hos honom en kort tid och tagit emot hans nya förnödenheter skildes Livingstones vägar med Stanley för att fortsätta sin resa.
Trots att hans hälsa var sviktandevar Livingstone hängiven sitt arbete och vägrade att lämna Afrika. Denna beslutsamma och envisa attityd visade sig så småningom bli hans undergång; han dog vid 60 års ålder i Chitambos by, nära Bangweulu-sjön, Nordrhodesia (nu Zambia) natten till den 30 april 1873. Den brittiska allmänheten sörjde hans bortgång och han fick en prestigefylld begravning i långhuset i Westminster Abbey. Han ligger begravd bredvid James Rennell, en före detta upptäcktsresande som grundade Society for African Exploration.
Livingstone är ihågkommen som en man som hade en stark tro på afrikanernas värdighet i en tid då slavhandeln grasserade över kontinenten. Även om han inte riktigt nådde Nilens källa var hans bidrag till samhället hans ständiga ifrågasättande av hållbarheten i att européerna använde Afrika som ett slags kommersiellt företag. När hans balsamerade kropp återvände till Storbritannien - via en 1.603 kilometer lång vandring till Zanzibar som tog tio månader - visade det sig att hans arm hade brutits av ett lejon, vilket ytterligare visade på de hårda prövningar som han hade genomgått på sina resor. Innan kroppen lämnade Afrika hade hans hjärta begravts under ett mpundu-träd i byn. Både metaforiskt och fysiskt kommer David Livingstones hjärta alltid att finnas i Afrika.
På David Livingstone National Memorial i hans hemstad Blantyre står det på hans gravsten
"Broddad av trogna händer över land och hav, här vilar David Livingstone, missionär, resenär, filantrop, född 19 mars. 1813 i Blantyre, Lanarkshire, död i maj 1873 i Chitambos by." Under 30 år ägnade han sitt liv åt en outtröttlig strävan att evangelisera de infödda raserna, utforska de oupptäckta hemligheterna och avskaffa den förödande slavhandeln i Centralafrika. Med sina sista ord skrev han: "Allt jag kan tillägga i min ensamhet är: Må himmelens rika välsignelse falla över var och en, amerikan, engelsman eller turk, som hjälper till att läka detta öppna sår i världen"

"Livingstone hade en fast tro på afrikanernas värdighet i en tid då slavhandeln var utbredd"

En karta som illustrerar Livingstones resor genom Afrika mellan 1851 och 1873

Han trodde att det var hans kall att utforska Afrika och öppna det för kristendomen genom Guds vilja

Livingstones resor har förevigats i flera statyer och minnesmärken, som den här vid Victoriafallen

Definierande ögonblick
Livet på universitetet
1836-41
Med hjälp av besparingar som han samlat på sig efter år av hårt arbete vid Blantyres kvarn har Livingstone äntligen tillräckligt med pengar för att gå på universitetet 1836. Efter två år vid Anderson's College i Glasgow avbryter han sina studier för att under ett år praktisera hos London Missionary Society. Han flyttar så småningom till London 1840 för att slutföra en kurs i medicinska studier vid British and Foreign Medical School innan han återvänder till Glasgow för att kvalificera sig från Faculty of Physicians and Surgeons of Glasgow.

Ett avgörande ögonblick
Att hitta en väg till kusten
1852-56
Livingstone påbörjar en fyra år lång resa för att hitta en väg från övre Zambezifloden till kusten. Expeditionen täpper till många luckor i västvärldens kunskap om södra och centrala Afrika. Det kanske mest kända fyndet är upptäckten av ett mäktigt vattenfall, som Livingstone döper till Victoriafallen efter Storbritanniens monark. År 1856 når han Zambezis mynning och blir den förste europé som korsar södra Afrika på bredden. Han återvänder hem till ett hjältevälkomnande. När kartläggningen av Zambezi är klar har Livingstone nu siktet inställt på att hitta Nilens källa.

1813

Födelse av en upptäcktsresande
David Livingstone föds i den lilla byn Blantyre, strax söder om Glasgow. Han föds in i en arbetarklassfamilj och är den andra av totalt sju barn som föds.
19 mars 1813

1823

Skolgång och tidigt arbete
Vid tio års ålder börjar Livingstone arbeta i ett lokalt bomullsspinneri. Han får tid att studera på kvällarna och får lära sig läsa och skriva av sin far.
1823

Lämnar skolan
För att fortsätta sina studier får den unge skotten en plats vid Anderson's University i Glasgow. Han fortsätter att studera medicin och teologi och blir intresserad av naturhistoria.
1836

1845

Första uppdraget
När ryktet om hans expertis sprids anställs Livingstone av London Missionary Society och skickas till Kalahariöknen i södra Afrika. Hans mål är att sprida kristendomen och göra ursprungsbefolkningen till "civilisation".
1841

Lyckligt gift
När Livingstone återvänder hem från sina resor gifter han sig med Mary Moffat, dotter till en annan missionär. De skulle få tre söner och tre döttrar tillsammans.
Januari 1845

Livingstone föddes i en skotsk arbetarklassfamilj och arbetade hårt för att utveckla sin medicinska expertis och bli en berömd upptäcktsresande

Hans son Robert stred för unionssidan i det amerikanska inbördeskriget och dog av stridssår den 5 december 1864

Definierande ögonblick
Doktor Livingstone, förmodar jag?
1866-1871
År 1866 är den nu veteraniserade upptäcktsresanden 52 år gammal, men han är fortfarande fast besluten att upptäcka Nilens källa. Resan tar ut sin rätt och han förlorar djur, medicin och bärare, men Livingstone kämpar vidare. Han är borta så länge att upptäcktsresanden Henry Stanley skickas ut för att hitta honom. Efter ett långt sökande hittas Livingstone till slut nära Tanganyikasjön i oktober 1871 - under deras möte yttrar Stanley den nu berömda frasen. Livingstone får nya förnödenheter men lyckas aldrig nå sitt mål eftersom han på grund av dålig hälsa måste sluta.

Det andra opiumkriget
David Livingstone uppmanades att inte åka till Kina, och det av goda skäl. Mellan 1856 och 1860 låg landet i krig med britterna i en konflikt som kallas det andra opiumkriget. Efter att det första opiumkriget hade slutat med ett ojämlikt fördrag utlöste ett kinesiskt fartyg, som troddes ha smugglat, en andra konflikt. Britterna, som fick hjälp av amerikanska örlogsfartyg, svarade med kraft och besköt Kanton (dagens Guangzhou) innan de drevs tillbaka av de återuppståndna kineserna.
Västmakterna sökte hjälp hos fransmännen och återvände i maj 1858, denna gång med Kanton och ett antal fort nära Tientsin. Därefter undertecknades Tientsinfördraget, som öppnade upp Kina för handel med väst. Kina nöjde sig dock inte med dessa villkor utan tog upp kampen med den brittiska flottan vid Peiho-floden.
Det andra opiumkriget avslutades med en sista landattack då britterna och fransmännen intog Peking, vilket ledde till att den kinesiske kejsaren Xianfeng flydde. Efter nederlaget hade Kina inget annat val än att gå med på västvärldens handelsvillkor i ännu ett ojämlikt fördrag. Det var vid denna tidpunkt som ett 99-årigt hyresavtal undertecknades, vilket gav Storbritannien kontroll över de "nya territorierna" runt hamnen Hong Kong fram till 1997.

King's Dragoon Guards närmar sig Tartar-kavalleri nära Peking under andra opiumkriget

1856

Återvänder hem
Efter expeditionens slut återvänder han hem som nationalhjälte och ger sig ut på talarturnéer runt om i Storbritannien. Hans bok Missionärsresor och undersökningar i Sydafrika blir en bästsäljare.
1856

Tillbaka till Afrika
Den numera berömde upptäcktsresanden påbörjar sin hittills längsta resa, en femårig upptäcktsresa i östra och centrala Afrika. Tyvärr skulle hans fru Mary dö i malaria år 1862.
1858

1864

Påtryckningar från regeringen
Efter en resa som inte varit givande beordrar den brittiska regeringen Livingstone att återvända till Storbritannien. Väl hemma börjar skotten skriva om slavhandelns fasor, som för första gången blir kända för många.
1864

1866

En sista expedition
Efter att ha fått privat finansiering beger sig Livingstone återigen till Afrika, den här gången för att leta efter Nilens källa. Han tar också tillfället i akt att utforska slavhandeln ytterligare.
1866

De sista åren
Efter år av upptäcktsresor drabbas Livingstone av hälsoproblem och avlider natten till den 30 april 1873. Han begravs i Westminster Abbey och kommer att bli ihågkommen som en av Storbritanniens största upptäcktsresande.
1873

Under Raj-perioden styrde 20.000 brittiska tjänstemän och trupper över häpnadsväckande 300 miljoner indier

Taget från Illustrated London Newsvisar denna illustration från 1857 trupper som stormar Cashmere Gate under belägringen av Delhi

Kejsarinnan av Indien

Kejsarinnan
av Indien

Indien var imperiets "juvel i kronan", men vägen dit var kantad av okunskap, våld och blodspillan

Oden 22 juni 1897 var hela Brittiska imperiet enades för att fira Drottning Victorias diamantjubileum. Även om evenemanget officiellt firade hennes rekordartade regeringstid, var det kom det också kom det också att symbolisera de prestationer som empire över hela världen. Det var en procession av guldglänsande vagnar, och de bästa och mest lysande trupperna marscherade genom huvudstaden i en mängd färger. Män och kvinnor från hela världen eöver hela världen strömmade till London för att delta i festligheterna, men en nation i synnerhet stod som kronan på verket för den brittiska Crown: Indien.
Indiska trupper utgjorde en stor andel av imperiets slagkraft, och landets lukrativa handel hade gett Storbritannien rikedomarna att stå värd för ett så omfattande evenemang. Men kampen om kontrollen överöver denna välmående och värdefulla nation hade varit brutal och blodig, långt ifrån den pompa och ståt som nu firade den.
Det var inte Storbritannien som hade erövrat Indien. Inte dess krona, regering eller ens dess arméer; det hade erövrats av ett privat handelsföretag. Ostindiska kompaniet började med en enda fabrik i början av 1600-talet och utökade långsamt sitt fotfäste i Indien. I takt med att dess rikedomar ökade bildade det en privat armé av inhemska trupper. Alla delar av Indien som gjorde uppror mot kompaniet krossades av dess armé, och leden växte och växte med nya trupper. När Victoria besteg tronen ägde Ostindiska kompaniet ett territorium som var tio gånger så stort som de brittiska öarna, med en fem gånger så stor befolkning. Männen i Ostindiska kompaniet levde som virtuella kungar och njöt av rikedomarna i sitt erövrade land, vilket även inkluderade dess kvinnor. Många brittiska män tog sig indiska fruar och älskarinnor, men en ny transportväg som öppnades 1837 skulle förändra allt.
Resan till Indien hade varit lång och mödosam, men samma år öppnades en snabb ångbåtstrafik genom Egypten och nedför Röda havet. Syftet var att öka handeln, men det lockade också två nya grupper av resenärer - brittiska kvinnor och missionärer. Dessa nya besökare hade en enorm inverkan på Indien. Brittiska män förväntades nu bo med brittiska kvinnor, och indierna degraderades till tjänare och hembiträden i stället för att vara en del av hushållet. De brittiska familjerna levde i enklaver för enbart européer, och en klyfta skapades mellan de två raserna.
Missionärerna gjorde kanske ännu större skada; beväpnade med Bibeln och sina viktorianska ideal var de fast beslutna att göra landet mer kristet och, enligt deras mening, civiliserat. De betraktade islam och framför allt hinduismen - de två centrala religionerna i regionen - som liktydiga med avgudadyrkan. Indiska traditioner som sati (eller suttee), som innebar att en änka kastade sig på sin makes begravningsbål, sågs som en representation av dessa religioner och bekräftade till fullo för britterna där hemma att Indien var en plats som var i stort behov av en god kristen rening.
I kombination med ny teknik, särskilt järnvägarna som byggdes upp över hela landet, började de infödda indierna känna att deras traditionella livsstil var under allvarligt hot att utplånas. De människor som hade börjat som arbetsgivare, som ömsesidigt drog nytta av den handel som producerades av landet, hade förvandlats till grymma, hänsynslösa herrar, och stadigt blev den indiska befolkningen mer och mer frustrerad.
Fröet till uppror var redan sått hos många av Indiens mäktigaste män. Rykten om ödesdigra brittiska misstag och till och med ett eventuellt nederlag under Krimkriget spred sig långsamt till

Sepoys gör uppror i Meerut
Maj 1857
Efter att Meeruts sepoyer som som vägrar att använda de kontroversiella patronerna fängslas, går deras kamrater samman och gör uppror mot britterna. Fångarna befrias med våld och i de våldsamheter som uppstår dödas 50 europeiska män, kvinnor och barn samt 50 civila indier.

Belägringen av Delhi
8 juni - 21 september 1857
Utan några brittiska enheter stationerade där, Meerut-rebellerna marscherar till Delhi och förenar sig med kejsaren Bahadur Shah II. Kompaniets armé följer efter och upprättar en bas norr om staden. Rebellerna verkar ha övertaget, men britterna lyckas storma staden med mycket plundring och dödande som följd.

Belägringen av Lucknow
30 maj - 27 november 1857
Britterna lyckas befästa sin position position inne i ett residensområde när ett uppror bryter ut i staden. Efter att ha blivit beskjutna av sepoyernas artilleri faller de brittiska styrkorna tungt, men de lyckas hålla lägret fram till oktober, då en hjälpkolonn dyker upp och evakuerar enklaven.

Hur upproret spred sig

Även om myteriet till en början var självständigt spred det sig stadigt över andra företagskontrollerade regioner

Belägringen av Cawnpore
5-25 juni 1857
Den europeiska förskansningen i Cawnpore har svårt att klara sig när den belägras av sepojer, så när ett erbjudande om säker passage ut ur staden görs accepterar medborgarna snabbt. Under evakueringen utbryter dock skottlossning och det hela utvecklas till en massaker.

i det indiska medvetandet och hemliga indiska pressfoldrar mot det brittiska styret började distribueras. Viskningar om britternas nederlag utomlands och att ryssarna var på väg mot Indien spreds också bland både hinduer och muslimer.
Britterna hade försökt framställa sig som härskare och ofta visat upp sina rikedomar och sin överlägsenhet, men i själva verket var detta en välkonstruerad lögn som det indiska folket började genomskåda. Ostindiska kompaniets verkliga makt låg inte i dess stora hus, utan i dess inhemska trupper. Den indiska armén var tio gånger så stor som den brittiska armén i Indien, och deras lojalitet var ryggraden i kompaniets makt. Revolutionens tändvätska fanns på plats; allt som behövdes var en enda gnista för att sätta igång den.
Denna gnista kom i form av en vapenpatron. Det ryktades att patronerna till de nya gevären som företaget introducerade var täckta av en kombination av fläsk- och nötfett, och de djupt religiösa soldaterna blev förkrossade. Detta var ett typiskt exempel på allt det indiska folket fruktade: det metodiska eliminerandet av deras tro och traditioner. I Meerut vägrade 85 soldater att använda patronerna och blev genast av med sina uniformer och kastade i fängelse, dömda till tio års straffarbete. För bolagets officerare var sådana handlingar att likna vid myteri, och tyvärr för dem var det precis vad de just hade inspirerat till.
Redan nästa dag stormade indiska trupper fängelset för att frita sina fångna kamrater. Sporrade av orättvisor och uppror stormade de de brittiska kvarteren, satte eld på alla byggnader och slaktade män, kvinnor och barn.
Ostindiska kompaniet och Storbritannien hoppades verkligen att detta var en enstaka händelse, resultatet av att en sträng officer hade tagit i för mycket, men snart skulle de upptäcka att "myteriet", som det började kallas, var allt annat än en isolerad händelse. Den 5 juni 1857 i Cawnpore vände sig indiska rebelltrupper mot sina överordnade och alla män som förblev lojala mot britterna. Medan de satte eld på de europeiska kvarteren flydde människorna till en nedgången militärförläggning och befäste den hastigt mot de annalkande styrkorna. Nana Sahib, en indisk aristokrat som tidigare hade lovat att hjälpa britterna, tog befälet över rebellerna och omringade kasernen med en styrka på cirka 12-15.000 soldater.
Trots att det enorma antalet indiska rebeller bombarderade den brittiska fästningen med kanoner och musköteld lyckades männen, kvinnorna och barnen på insidan hålla ut. Förhållandena blev dock fruktansvärda; de fick snabbt slut på mat och vatten, sjukdomar härjade och vissa kvinnor födde till och med barn mitt i galenskapen. Sjukhusbyggnaden sattes i brand och alla medicinska förnödenheter försvann. Situationen började bli desperat.
När Nana Sahib den 25 juni erbjöd britterna fri lejd till Allahabad om de gav sig av fredligt, hade de inget annat val än att acceptera. En flotta med båtar samlades på stranden och på morgonen den 27 juni lämnade britterna sina förskansningar för att klättra ombord och fly från sitt helvete. Men från ingenstans utbröt galenskap och panik. Ett skott avlossades och de indiska båtförarna hoppade ur båtarna och simmade till stranden; båtar sattes plötsligt i brand och rebellstyrkor började attackera de livrädda britterna. De högg sig igenom män, kvinnor och barn och färgade havet rött med deras blod. Över 500 personer dog, drygt 100 tillfångatogs och endast en handfull lyckades fly med livet i behåll.
Storbritannien hade fått nys om situationen och skickat 30.000 soldater, men resan var lång och det skulle ta månader för dem att komma fram med hjälp. Nu kom dock hoppet från andra delar av Indien. När Nana Sahib fick höra talas om de framryckande brittiska trupperna samlade han sina styrkor för att möta dem. Ödets ironi ville att det var de nya gevären, som hade startat hela konflikten, som hjälpte britterna, eftersom de kunde plocka bort rebellerna på långt håll. De indianer som fanns kvar flydde tillbaka till staden för att varna för britternas framfart.
Med cirka 180 brittiska kvinnor och barn instängda i en enda byggnad beslutades det att de måste dödas innan den brittiska armén anlände. Men rebellerna var motvilliga. Att döda beväpnade män var en sak, men kvinnor och barn som snyftade om nåd? Rebellernas sepoys vägrade och blev utskällda för sin feghet. Eftersom det inte fanns några soldater som var villiga att utföra dådet rekryterades slaktare för att göra jobbet. Slaktarna använde

"De högg sig igenom män, kvinnor och barn och färgade havet rött med deras blod. Över 500 människor dog."

Britterna slaktades när de försökte fly från Cawnpore med båt

Vad utlöste det indiska myteriet?

Fel patroner
När Ostindiska kompaniet bestämde sig för att ersätta de slätborrade musköter man använt i åratal med Enfield Rifles, kom de senare med nya, eleganta patroner. För att kunna använda en sådan var skytten tvungen att bita i änden för att blottlägga krutet innan han laddade den. Det fett som användes för att skydda patronerna ryktades dock vara tillverkat av nöt- och fläskfett. Oavsett om det var sant eller inte var detta skrämmande för de hinduiska och muslimska soldaterna och många vägrade att använda patronerna. För britterna var detta myteri.
Beskattning
Höjda skatter är aldrig populära, och Ostindiska kompaniet höjde gradvis skatterna över sitt territorium. Politiken att beskatta mark som tillhörde tempel och moskéer var djupt impopulär. Bönderna fick också betala höga skatter på sin mark, och blotta ankomsten av brittiska tjänstemän, som skulle mäta marken för att beräkna skattebeloppet, kunde utlösa upplopp. När myteriet rasade var ett av de centrala målen, särskilt för bönderna, de kontor som användes för skatte- och hyresuppbörd.
Dålig behandling av soldater
Till en början var officerarna i Ostindiska kompaniet omtyckta av sina indiska soldater. De ansträngde sig för att lära sig språket, gifte sig med indiska kvinnor och stred till och med sida vid sida med sina män. Men i takt med att nya officerare fyllde leden förändrades detta. Det uppstod en klyfta mellan britter och indier, det fanns en språkbarriär, hårdare straff utdömdes, de höga graderna i armén var stängda för indier och de fick mindre betalt än sina brittiska motsvarigheter. Det som från början var en lojal relation förvandlades i praktiken till en relation mellan herre och slav.
Kristendomens utbredning
Det fanns en tro bland den indiska befolkningen att den brittiska regeringens främsta mål var att omvända dem till kristendomen. Till en början hade Ostindiska kompaniet nästan helt fokuserat på handel, men på 1800-talet förändrades detta. Allt fler kristna missionärer strömmade in i regionen. Ansträngningar för att minska religiösa sedvänjor, såsom sati ("änkebränning") sågs som rättfärdiga av missionärerna, men fungerade bara som en bekräftelse på religiös intolerans för den misstänksamma lokalbefolkningen. Det var denna tro på religiös förföljelse som skulle förena muslimer och hinduer mot en gemensam fiende.
Annexioner
Doctrine of Lapse var en policy som tillät Ostindiska kompaniet att ta över alla furstendömen där härskaren hade dött utan några naturliga eller "kompetenta" arvingar. Detta ledde till att stat efter stat annekterades, utan hänsyn till de adopterade arvingarnas urgamla rättigheter. Rani Lakshmi och Nana Sahib var bara två offer för doktrinen som till slut reste sig med sina egna styrkor för att hämnas.

och slaktade människorna där inne. Nästa dag kastades deras lemlästade kvarlevor ner i en brunn. Flera människor hittades vid liv, gömda under liken, men de kastades också i brunnen. När hjälpstyrkan anlände var det för sent. En av männen som snubblade över fasan beskrev synen som "det mest fruktansvärda ögat kan skåda"
När nyheten om massakern nådde Storbritannien var effekten förödande. Skräck och upprördhet grep tag i nationen. Drottning Victoria hade grundligt ingjutit i sitt folk tron på att kvinnor och barn, framför allt annat, måste värnas och hållas heliga. Genom att slakta kvinnor och barn hade de indiska rebellerna angripit själva begreppet brittiskhet. Victoria var chockad och förfärad över händelserna och skrev: "Mitt hjärta blöder för de fasor som har begåtts av människor som en gång var så snälla mot mina stackars kvinnor och oskyldiga små barn... Det hemsöker mig dag och natt."
När myten om den kejserliga makten skakades i Indien var officerarna i Ostindiska kompaniet angelägna om att förstärka den. När de brittiska förstärkningarna till slut nådde fram till landet hade Nana Sahib försvunnit, så de lät sin vrede gå ut över alla indiska styrkor som de kunde hitta. Tillfångatagna myterister fick utstå en mängd olika fruktansvärda straff - vissa tvångsmatades med nötkött och fläsk, andra bands vid kanoner och sköts i småbitar; vissa uppmanades att springa, men sköts ihjäl när de försökte fly. En enda brittisk befälhavare avrättade omkring 6.000 män. Varje chans till en civiliserad samexistens mellan Indien och Ostindiska kompaniet slogs i spillror och kompaniets grepp om makten lossnade för varje dag som gick.
Dessa fruktansvärda handlingar gick inte obemärkta förbi i Storbritannien. Hela landet hade upprepade gånger fått höra att de var den upplysta, civiliserade nationen som förde in moral i vilda länder - men det här var inte rimliga handlingar. Till och med drottning Victoria blev upprörd över de brittiska styrkornas brutalitet mot gamla män, kvinnor och barn. Hon menade att de borde visa måttfullhet, "för hur kan vi då förvänta oss någon respekt eller aktning för oss i framtiden?" Hon kallade deras handlingar "skamliga" och bad om "förlåtelse för våra synder" och "återställande av lugnet".
Hennes nation instämde. Situationen i Indien hade fullständigt spårat ur. Om det fortsatte på det här sättet riskerade Storbritannien att förlora inte bara tusentals liv, utan även kontrollen över landet för gott. År 1858 antog den brittiska regeringen Government of India Act, som avskaffade Ostindiska kompaniet och överförde det direkta styret av Indien till den brittiska kronan.
Den ökända "Doctrine of Lapse"-politiken, som innebar att adopterade barn till indiska prinsar inte fick ärva, avskaffades, liksom sociala åtgärder som ansågs stötande för indiernas religiösa övertygelse. Victoria var angelägen om att dokumentet skulle "andas känslor av generositet, välvilja och religiös känsla" När proklamationen till slut var klar var hon nöjd med den och förklarade att den var "början på en ny era" som skulle "dra en slöja över det sorgliga och blodiga förflutna"
Under de kommande 30 åren skulle det brittiska styret övervaka Indiens snabba ekonomiska tillväxt, liksom en mängd tekniska framsteg - framför allt vägar, järnvägsnätet och telegrafen. Dessa framsteg gjorde det möjligt för platser som Calcutta, Madras och Bombay att växa till större städer.
Det brittiska styret av denna mäktiga och välmående nation befäste imperiets ställning i världen. Victoria själv, som alltid var på sin vakt mot de fasor som hade utspelat sig under upprorsåren, var angelägen om att hålla banden till och engagemanget i Indien så synligt som möjligt. Hon skapade en indisk riddarorden för att stärka banden med de lojala indiska prinsarna, och från och med då och fram till sin död hade hon indiska följeslagare vid sin sida. När hon slutligen utnämndes till Indiens kejsarinna skickades stora statyer av Victoria till Indien för att visas upp i högsta ära, och vid hennes död hade Indien förvandlats till den största, rikaste och mest betydelsefulla kolonin i imperiet - eller, som Victoria uttryckte det, juvelen i hennes krona.

Staden Lucknow övergavs efter att Ostindiska kompaniet befriat de brittiska civilisterna

Rani av Jhansi

Hon var en indisk Jeanne d'Arc och blev en symbol och martyr för myteriet

Rani av Jhansi föddes 1828 med födelsenamnet Lakshmibai och var dotter till en man som tjänstgjorde vid Maratha Peshwas hov i Bithur, och hon uppfostrades som hans dotter. Hon var en smart och atletisk flicka och fick träning i ridning, bågskytte och fäktning. Lakshmibai gifte sig 1842 med den åldrande Maharaja av Jhansi, men 1853 var han död. Istället för att respektera sin nyligen adopterade sons rättigheter använde sig Brittiska Ostindiska Kompaniet av "Doctrine of Lapse"-principen för att lägga beslag på Jhansi-staten och lämnade Rani med order om att lämna sitt palats.
När det indiska myteriet bröt ut fokuserades motståndet mot det brittiska styret snart på det nyligen annekterade Jhansi. Till en början var Rani motvillig till att hissa flaggan. Men 1857 massakrerade män från Bengal Native Infantry alla brittiska män, kvinnor och barn som gömde sig i Jhansis fort - något som britterna skyllde på Rani för. Hon var nu ensam ansvarig för försvaret av Jhansi, organiserade livsmedelsförsörjningen och startade ett gjuteri för att tillverka ammunition.
När generalmajor Sir Hugh Rose, som ledde de brittiska styrkorna, anlände till staden fann han ett välförsvarat fort och beordrade dem att kapitulera, annars skulle staden förstöras. Lakshmibai svarade: "Vi kämpar för självständighet. Enligt Lord Krishnas ord kommer vi, om vi segrar, att få njuta av segerns frukter, och om vi besegras och dödas på slagfältet kommer vi att få evig ära och frälsning." Efter att ha hållit ut i flera dagar stormades fortet av britterna och plundrades. Lakshmibai red med sin son på ryggen och klarade sig med nöd och näppe undan med livet i behåll. Rani kombinerade sin armé med andra rebellstyrkor och besegrade maharadjan av Gwalior, som snabbt gick över till Ranis sida. Rose låg dock tätt bakom och den 17 juni gick han till överraskande attack mot Gwalior. Medan hennes armé flydde tog Lakshmibai på sig en soldatuniform och red in i striden. När hon blev avhästad fortsatte hon att kämpa tills hon blev dödligt skjuten.
Ranis mod och uppoffring inspirerade inte bara hennes landsmän, utan hon hyllades även av sina fiender. Hon sågs senare som en föregångare till den självständighetsrörelse som skulle gripa tag i Indien på 1940-talet och leda till slutet på det brittiska styret.

Rani red modigt in i striden mot de brittiska styrkorna

Viktiga aktörer i upproret

Nana Sahib
1824-1857 (försvunnen)
Sahib var adoptivson till en prins i exil. När Ostindiska kompaniet avslog hans anspråk på faderns pension, som han skulle ha varit berättigad till, vände sig Sahib mot britterna och ledde Cawnpore-upproret. Han försvann mystiskt efter att Cawnpore intagits, men hyllades som frihetskämpe i Indien.
Charles Canning
1812-1862
Canning tjänstgjorde som generalguvernör i Indien under upproret och hans lugna inställning fick många att tro att han inte förstod allvaret i situationen. Canning förde dock Brittiska Indien säkert genom stormen och visade återhållsamhet när han straffade rebellerna, vilket ledde till större enighet mellan de två nationerna. Han fick smeknamnet "Clemency Canning" (hånfullt från britterna) för sin mildhet.
Begum Hazrat Mahal
1820-1879
Den första hustrun till härskaren över staten Awadh. När kungadömet annekterades 1856 och hennes make landsförvisades tog hon kontroll över staten. När upproret bröt ut ledde hon en grupp anhängare och de tog kontroll över Lucknow. När belägringen bröts tvingades hon dock retirera till Nepal.
Colin Campbell
1792-1863
Efter att ha tjänstgjort i flera konflikter, bland annat Krimkriget och första opiumkriget, utsågs Campbell till överbefälhavare i Indien. Han undsatte och evakuerade snabbt britterna som var instängda i Lucknow och besegrade sedan rebelledaren Tatya Tope i det andra slaget vid Cawnpore.
Bahadur Shah II
1775-1862
Bahadur efterträdde sin far 1837 och blev den siste mogulkejsaren, om än över ett mycket reducerat imperium. När ett uppror bröt ut betraktades han av många rebeller som Indiens kejsare på grund av sin neutrala syn på religion. Han sökte senare skydd för att undkomma britterna, men tillfångatogs, landsförvisades och hans söner dödades.

© freevectormaps.com; Alamy

Följ en världsmakts nedgång och fall och se dess bestående effekter

124

88

124 En världsmakts nedgång Följ utvecklingen av det brittiska imperiets fall från nåden
126 Victoria & slutet på en epok Upptäck hur en monarks död kom att bli slutet på en epok
132 Vägen till självständighet Få en inblick i hur kolonierna agerade när de sökte befrielse
140 Hur imperiet formade världen Förstå hur den moderna världen har färgats av imperiets inflytande
148 Storbritanniens stolthet eller skam? Fyra historiker debatterar det verkliga arvet från det rike som styrde vågorna

126

140

132

148

Nedgång och arv

Kanada
År 1926 godkände den brittiska regeringen Balfourdeklarationen, en handling som gav Kanada, liksom Australien, Nya Zeeland och Sydafrika, fullständig självständighet från brittiskt styre. Dessa länder blev därefter fritt associerade som medlemmar i det brittiska samväldet Commonwealth of Nations.

Irland
Mellan 1919 och 1921 gjorde Irland uppror mot kejsardömet och delades upp i Nordirland och Irländska fristaten (som var en dominion, precis som Kanada). År 1937 blev Irland sedan mer självständigt som Éire innan landet lämnade samväldet och blev den helt självständiga republiken Irland 1937, vilket det har varit sedan dess.

En världsmakts nedgång

Hur imperiets territorium, rikedom och auktoritet försämrades under 1900-talet när många kolonier sökte självständighet

Afrikanska kolonier
På 1960-talet blev det allt svårare för Storbritannien att upprätthålla ens skenet av världsmakt. Fåfänga försök gjordes att få fart på den stagnerande ekonomin genom att gå med i Europeiska ekonomiska gemenskapen (EEG). För att undvika att bli indraget i kostsamma strider med lokala nationaliströrelser drog sig Storbritannien hastigt ur de flesta av sina kvarvarande kolonier, däribland Kenya, Uganda och Tanganyika (nuvarande Tanzania), som alla blev självständiga mellan 1961 och 1963.

Tet brittiska imperiets nedgång ägde till stor del rum under den första delen av 1900-talet. Efter första världskriget blev det allt svårare för Storbritannien att hålla fast vid sitt imperium, eftersom landet inte längre kunde stoltsera med samma militära och marina överlägsenhet som tidigare. De stora skulderna efter första och andra världskriget innebar också att Storbritannien inte längre hade råd att upprätthålla ett imperium.
De katastrofala brittiska nederlagen i Europa och Asien mellan 1940 och 1942 förstörde landets finansiella och ekonomiska oberoende - grunden för imperiet - och utplånade den gamla maktbalansen som den brittiska säkerheten till stor del var beroende av. Även om Storbritannien var en av segrarmakterna i andra världskriget var det främst tack vare Storbritanniens allierade i USA och Sovjetunionen som Tyskland föll. Så även om det brittiska imperiet lyckades återta de områden som hotats under kriget hade dess prestige, auktoritet och rikedom fått sig en rejäl törn.
En annan faktor som bidrog till det brittiska imperiets förfall var att Storbritannien inte längre hade rätt att styra över folk som inte ville bli styrda. Versaillesfreden 1919 förespråkade rätten för länder att styra sig själva, och att Storbritannien skulle anses stödja denna princip i länder utanför imperiet men inte inom var motsägelsefullt. Inte långt därefter gjorde Irland uppror och delades i två delar - Nordirland fortsatte att vara brittiskt och det som skulle bli republiken Irland var helt självständigt. Andra länder som bröt sig loss var Kanada, Australien, Nya Zeeland och Sydafrika, alla som en följd av Balfourdeklarationen 1926.
Det brittiska imperiets nedgång fortsatte under 1930- och 40-talen, då icke-kooperativa rörelser i Indien vägrade att lyda brittiska lagar. Under ombildningen av Samväldet efter Indiens självständighet accepterade Storbritannien behovet av att låta några av sina mest värdefulla kolonier bli självstyrande och sedan självständiga, men slösade bort stora summor pengar på att kväsa antikoloniala revolter i Kenya och på Cypern. Storbritanniens katastrofala försök att störta Egyptens president Gamal Abdel Nasser, med stöd av Israel och Frankrike, ledde till Suezkrisen 1956. FN ingrep och tvingade de tre invaderande nationerna att dra sig tillbaka, vilket var ett förödmjukande slag. Imperiet fortsatte att kollapsa under hela 1960-talet då de flesta afrikanska och karibiska kolonier blev självständiga.
Trots imperiets nedmontering var dess inverkan på världen framträdande. Det engelska språket hade spridit sig över hela världen och de nya självständiga länderna hade trots detta infört parlamentariska regeringar i Westminster-stil med premiärministrar i spetsen.

Indien
En stark självständighetsrörelse började växa fram i Indien i början av 1900-talet, kanske delvis på grund av att den brittiska regeringen massakrerade en fredlig sammankomst i Amritsar 1919. År 1930 ledde Mohandas Gandhi en rörelse som vägrade att lyda brittiska lagar och 1935 gav Government of India Act Indien kontroll över allt utom utrikespolitiken. Både Indien och Pakistan blev självständiga 1947.

Mellanöstern
1950-talet var katastrofalt för Storbritanniens inflytande i Mellanöstern. I försöken att störta Egyptens president Gamal Abdel Nasser och behålla kontrollen över Suezkanalen avslöjades Storbritanniens ekonomiska och militära svagheter brutalt när USA, Sovjetunionen och FN ingrep och tvingade dem att dra sig tillbaka, vilket förödmjukade Storbritannien och förstörde mycket av det som återstod av landets inflytande i området.

Territorier i det brittiska imperiet 1945

Ett imperiums nedgång

Några av förlusterna i samband med Storbritanniens minskade koloniala överlägsenhet

1922

Irland

1931

Sydafrika

1942

Australien

1947

1948

Palestina

1956

1960

Nigeria

1961

Sierra Leone

Kuwait

1962

Uganda

1963

Kenya

1964

1965

1966

1968

1970

Fiji

1973

1976

Seychellerna

1979

1982

1984

Brunei

1997

Inflytelserik person
Mohandas Gandhi
1869-1948

Mohandas Gandhi var ledare för den rörelse som gjorde Indien självständigt från det brittiska styret på 1940-talet. Han är känd för att ha lett Dandi Salt March 1930, en icke-våldsam protest och en civil olydnadshandling mot det brittiska saltmonopolet. Storbritannien ansåg att denna process var olaglig och använde våld för att förhindra den. Från Gandhis bas i Sabarmati Ashram började en grupp på 78 personer att marschera 240 miles till byn Dandi, men antalet ökade när fler indier anslöt sig till marschen längs vägen. Det var en betydande utmaning för den brittiska överheten och den fredliga demonstrationen inspirerade till otaliga andra rörelser för medborgerliga rättigheter och frihet över hela världen.

Victoria & slutet på en era

A massa av svartklädda sörjande väntade på att få ta ett sista farväl av drottningen som hade tjänat dem hängivet i nästan 64 år - den längsta av alla brittiska monarker. En kuslig tystnad hängde över dem som en svepning när människor böjde sina huvuden i sorg, vissa skakade av sorg och andra av den bittra kylan. Det enda ljudet kom från hästarnas hovar och de dova saluterna som avfyrades i Hyde Park, när kanonvagnen passerade. Vid åsynen av drottningens kista var det som om tusen munnar drog efter andan på en gång. Författaren John Galsworthy beskrev det som "ett mumlande stönande.. Sså omedvetet, så primitivt, djupt och vilt ... Drottningen var död och luften i världens största stad på jorden grå av osköljda tårar."
Från drottningens vagn hördes en av de två hovdamerna, Edithden Edith, änkegrevinnan av Lytton, kände sig otroligt rörd av åsynen av de sörjande. "Det mest hjärt- och själsrörande jag har sett", skrev hon i ett brev till sin dotter. "[Diamant]jubileet kan inte jämföras med det enligt min mening eftersom det som var viktigast hela tiden inte var showens prakt, utan intensiteten i den lojala och hängivna känslan, som tycktes fylla varje man och kvinna i den enorma, monotont svarta folkmassan." Tet hade inte hållits någon statsbegravning sedan hertigen av Wellingtons död 1852, så hovets tjänstemän granskade noga detaljerna i det kungliga protokollet och företrädesrätten när de arrangerade begravningsprocessionen.
Drottningen själv hade lämnat strikta instruktioner och uttryckt att hon ville ha en "vit begravning", så London draperades med lila crepe - kungligheternas färg - och vita satinbågar. Victoria bar en vit klänning och sin bröllopsslöja, trots att hon inte bar något annat än svart under de 40 år hon tillbringade som den så kallade änkan av Winchester. Nånga minnessaker placerades i kistan tillsammans med henne: Alberts morgonrock och en gipsavgjutning av hans hand, smycken, fotografier samt en bild av hennes gode vän och trogne tjänare John Brown, en lock av hans hår och hans mors vigselring - Victorias livläkare Sir James Reid såg till att dessa sista föremål doldes för familjen. Det skulle bli en militärbegravning med åtta vita hästar och ett bårtäcke av vit och guldfärgad satin över kistan. Tågfärden genom huvudstaden tog slut vid Paddington Station, där den sista etappen till Windsor väntade. Men det var i Windsor som den långa resan till drottningens sista viloplats tog slut. I väntan på att begravningsprocessionen skulle börja igen blev artilleriets hästar rastlösa. De stegrade sig och sparkade, men visade sig inte kunna dra kanonvagnen, så flottans hedersvakt gjorde snabbt alternativa arrangemang. En kommunikationssladd förvandlades till en improviserad sele och sjömännen som höll vakt vid stationen drog drottningens begravningsvagn istället. Ända sedan den dagen har det varit en tradition att sjömännen drar kistan längs processionsvägen i State fbegravningar.
Tgeorge's Chapel på Windsor Castle, under en privat ceremoni med den nye kungen, Edward VII, drottningens familj och kungligheter från hela världen. Victoria hade 37 barnbarnsbarn, vars äktenskap med andra monarkier gav henne namnet "Europas farmor".
Efter att ha legat i staty i två dagar begravdes drottningen slutligen bredvid Albert i Frogmore Mausoleum i Windsor Great Park. Under hela sin långa änketid hade hon hade alltid vidhållit sin önskan om att få vara med honom igen. Strax innan han dog lugnade Albert henne: "Vi vet inte i vilket tillstånd vi kommer att mötas igen; men att vi kommer att känna igen varandra och vara tillsammans i evigheten är jag helt säker på." Och ovanför mausoleets dörr stod Victorias ord inskrivna: "Farväl, bästa älskade, här ska jag äntligen vila med dig, med dig i Kristus ska jag uppstå igen."
Tdrottningen var 81 år när hon dog, vilket gör henne till den längst regerande monarken. Före henne hade den utmärkelsen tillhört hennes farfar, kung George III. Tio år av psykisk sjukdom hade tvingat honom att dra sig tillbaka från det offentliga livmen Victoria var stark hela tiden - och det var även allmänhetens lojalitet. Detta var aldrig mer uppenbart än vid hennes diamantjubileum, där undersåtar från alla delar av esamlades för att fira, inklusive 11 koloniala prime minister. Det var en känsla av kejserlig förundran när Victoria färdades genom London; hon skrev senare i sin dagbok: "Ingen har någonsin, tror jag, mötts av en sådan ovation som jag fick när jag passerade genom de sex milen

Efter 63 år på tronen fick Victorias död nationen att fundera över sin egen dödlighet. Nationen hade inte haft någon annan ledare och framtiden kändes osäker..

Drottning Victorias diamantjubileum ägde rum 1897 och var lika mycket ett firande av hennes mäktiga imperium

Victoria instruerade dr Reid att lägga ett foto av John Brown samt föremål som tillhörde Albert i hennes kista

jublet var öronbedövande och varje ansikte verkade vara fyllt av verklig glädje." Fra fyra år senare hade nyheten om drottningens död hade fyllt London med chock och sorg. När regeringen och hennes familj fick nys om hennes sjukdom undanhölls nyheten medvetet för allmänheten i över en vecka. Det var ett bevis på den inverkan hon hade haft sedan hon besteg tronen, i en tid då kronan var nedsmutsad av hennes föregångares offentliga skandaler. Victoria var enda barnet till prinsessan Victoria av Sachsen-Coburg och Edward hertig av Kent och blev drottning vid bara 18 års ålder. Hennes farbror George IV och hans bröder, hertigen av Clarence och hertigen av Kent (Victorias far), var bigamister och fick många utomäktenskapliga barn, vilket väckte stor upprördhet bland allmänheten. Reformakten från 1932 hade överfört monarkens makt till Parlamentetoch det fanns till och med röster för att avskaffa den kungliga institutionen helt och hållet, men Victoria vann folkets lojalitet mot alla odds.
I1840 gifte hon sig med sin kusin Albert Saxe-Coburg och under 17 år hade hon fött fyra pojkar och fem flickor. Målningar och fotografier av det hängivna paret omgivet av sin avkomma tilltalade den växande medelklassens familjevärderingar, samtidigt som det faktum att hon fick legitima barn också säkrade den kungliga ätten, vilket hennes föregångare hade misslyckats med. Därmed inte sagt att alla gillade henne, och faktum är att hon utsattes för sju mordförsök under sin regeringstid. Populariteten sjönk också när prins Albert dog, och i sin allt uppslukande sorg ansågs hon försumma sina plikter gentemot undersåtarna. Vad var poängen med en monarki som som tycktes försvinna framför ögonen på dem?
After nästan ett decennium av isolering, Prime Mbenjamin Disraeli uppmanade Victoria att börja framträda offentligt igen, och vid tiden för hennes guldjubileum 1887 hade hon återvunnit sitt lands och omvärldens respekt och kärlek. År 1857 överfördes Indiens regering till Storbritannien efter det indiska upproret och 1877 fick Victoria titeln kejsarinna av Indien. Firandet hölls i Delhi under ledning av Indiens vicekung Lord Lytton, som gav de indiska prinsarna sina egna vapensköldar och läste upp en telegraf som hade kommit från Victoria själv. Dense storslagna festligheterna markerade Storbritanniens imperiala status som en global kraft att räkna med.
Hunder hennes långa regeringstid blev Storbritannien enn imperium där saldrig sattes. Drottning Victoria ansågs ha spelat en aktiv roll och orter, floder och städer fick namn efter henne; så stark var den nationella stoltheten i deras matriarkaliska

Drottning Victoria utsågs till "Europas mormor" efter att hennes barnbarnsbarn gift sig med europeiska monarker

"Sjömännen som höll vakt vid stationen drog drottningens begravningsvagn ... Ända sedan den dagen blev det en tradition att sjömännen drog kistan ... vid statsbegravningar"

Denna affisch annonserade firandet av diamantjubileet i Toronto, Kanada

Tidslinje över drottning Victorias liv

En framtida drottning föds
Alexandrina Victoria föds i Kensington Palace som dotter till Edward hertig av Kent och prinsessan Victoria av Sachsen-Saalfeld-Coburg. När hennes far dör i januari året därpå blir hon tronarvinge.  24 maj 1819

Kröning
Ett år efter kung Vilhelm IV:s död blir kronprinsessan Victoria drottning. Bara 19 år gammal kröns hon i Westminster Abbey och 400.000 besökare reser till London för att bevittna det. Ropen "God save the Queen" ljuder genom luften. 28 juni 1838

Den stora dagen
När drottningen gifter sig med prins Albert av Sachsen-Coburg och Gotha är det första gången en regerande drottning gifter sig i England sedan Bloody Mary nästan 300 år tidigare. Ceremonin hålls i Chapel Royal, St James's Palace.                       10 februari 1840

Första barnet
Det lyckligt gifta paret välkomnar sitt förstfödda barn till världen, Victoria Adelaide Mary Louisa (känd som Vicky). Hon skulle gifta sig med prins Frederik Wilhelm av Preussen och bli kejsarinna av Tyskland.    21 november 1840

Den stora utställningen
Prins Albert är hjärnan bakom detta evenemang i det specialbyggda Crystal Palace i London, som firar de stora framstegen under den brittiska industriella eran. Vinsten skulle gå till att etablera museikomplexet South Kensington i London 1851

Prinsgemål
Kungaparet får sitt nionde barn, prinsessan Beatrice, och samma år blir Albert formellt erkänd av nationen när han tilldelas titeln prinsgemål.  1857

Drottning Victorias
begravning

2 februari 1901

Efter sin död låg drottningen i staty i matsalen på Osborne House, där luften var tung av doften av liljor. Det är en tradition att kistan ställs ut så att allmänheten kan visa sin respekt, men Victoria hade begärt att det inte skulle vara offentligt. Efter åtta dagar fördes hennes kista till den kungliga yachten Alberta den 1 februari 1901. Den färdades över The Solent till Portsmouth, medan slagskepp och kryssare sköt salut på båda sidor och stora skaror av sörjande täckte Southsea Common och den närliggande stranden.
Nästa dag fördes kistan med tåg till Victoria station och började sin procession med kanonvagn genom London. Kung Edward VII och kejsaren gick i täten och tusentals människor trotsade den bittra vinterdagen för att se på. På Paddington-stationen transporterades kistan till Windsor - den sista etappen av resan. När den anlände på eftermiddagen var staden överfull av människor. Här drog sjömän kanonvagnen uppför kullen till St George's Chapel. Efter en privat ceremoni återförenades drottningen med sin älskade prins Albert på deras sista viloplats: det kungliga mausoleet vid Frogmore.

Efter en privat ceremoni återförenades drottningen med prins Albert på deras sista viloplats

Drottning Victoria i högtidlig klädsel vid firandet av sitt diamantjubileum. Hon skulle bara leva i ytterligare fyra år

Prins Albert var hennes kusin i första ledet. De träffades på hennes 17-årsdag och hon friade på deras andra möte

Prins Albert dör
Prins Albert dör i tyfoidfeber, bara 42 år gammal. I sin dagbok berättar drottningen om sin djupa förtvivlan. När han begravs nio dagar senare är hon för bedrövad för att närvara vid begravningen. Victoria försvinner in i en sorgeperiod som förväntas pågå i 12 månader, men som fortsätter i många år till 14 december 1861

Första offentliga framträdandet
Drottningen överger sina offentliga plikter efter sin makes död. Hon framträder inte offentligt förrän 1863, då hon avtäcker en staty av Albert i Aberdeen.  13 oktober 1863

Nya vänskapsrelationer
I mitten av 1960-talet fick Victoria en nära vän i den skotske tjänstemannen John Brown. Han var rå, tyckte om att ta en drink och behandlade drottningen förvånansvärt informellt. Han hördes till och med kalla henne för "kvinna"!  1866

Kejsarinnan av Indien
Efter katastrofala åtgärder från Ostindiska kompaniets sida, som utlöser myteri, tar Storbritannien kontroll över Indien. Premiärminister Disraeli ser snabbt till att hans älskade drottning får titeln kejsarinna av Indien 1877

Det gyllene jubileet
Drottningen firar 50 år med en stillsam frukost under träden vid Frogmore, prins Alberts viloplats. Hon reser sedan till London för en kunglig bankett och dagen därpå leder hon en procession genom staden 1887

Diamantjubileet
60-årsjubileet firas med en tacksägelsegudstjänst utanför St Paul's, eftersom drottningen är för bräcklig för att klättra uppför trapporna. Människomassor strömmar ut på gatorna och Victoria skrev om händelsen i sin dagbok: "Jag blev mycket rörd." 1897

Victoria dör
Drottningen dör på sitt gods Osborne House på Isle of Wight. Victoria är 81 år gammal och har varit drottning i nästan 64 år. Hon dör omgiven av sina barn och barnbarn.  22 januari 1901

"För många symboliserade Victorias död imperiets nedgång, men ... människor från hela imperiet firade att de var en del av det"

galjonsfigur. När hon dog, dog den stora viktorianska eran med henne, som The Times skrev: "Att skriva om drottning Victorias liv är att berätta om Storbritanniens historia under en period av stora händelser.. Aett aldrig tidigare skådat nationellt välstånd."
Iet var inte bara hennes hemland som lämnades avtrubbat av chocken efter hennes död. I Bahrain, Indien, öppnades Victoria Memorial Hospital, till stor del finansierat av de brittisk-indiska köpmännen som ville visa sin uppskattning för den fria handel och fred som rådde under brittiskt beskydd under hennes regeringstid. I Kanada gick folket i sorg. Mail aoch Empire i Toronto skrev: "Den privata och personliga omsorgen var mer rörande än något offentligt eller ceremoniellt uttryck för sorg. Det visade, som ingen ceremoni kunde göra, hur nära drottningen stod sitt folks hjärtan och hur tanken på henne hade blivit en del av livets rutin." Flaggorna hängde på halv stång och skyltfönstren var draperade i svart.
Tdrottningen kallades för konfederationens moder efter att Kanada blivit en enad stat den 1 juli 1867. "Jag tror att det kommer att göra [provinserna] stora och välmående", sade hon till Sir Charles Tupper, en av konfederationens främsta fäder. Huvudvägar i kanadensiska samhällen varuppkallade efter henne och drottningens Bdrottningens födelsedag blev en nationell helgdag. Den blev känd som Victoriadagen 1901 och firas fortfarande firas till minne av den stora Drottning. John Diefenbaker, den 13:e prime minister i Kanada, minns dagen för hennes död i sina memoarer: "När drottning Victoria dog betraktade far det som en av de mest ödesdigra händelserna genom tiderna. Skulle världen någonsin bli densamma? Jag kan se honom nu. När han kom hem för att berätta nyheten för oss bröt han ihop och grät."
Oå andra sidan jordklotet grät även Australien. I likhet med Storbritannien hade Australien upplevt en befolkningstillväxt och ett ökat välstånd under sin tid, så Victoria var mycket omtyckt. Den 9 juli 1900 hade hon hade hon förklarade hon att Australiens samvälde skulle träda i kraft den 1 januari 1901 och förena de australiska kolonierna. Hon dog kort efter firandet, på höjden av sin höjden av sin popularitet. "Miljoner som aldrig har sett den döda drottningens ansikte hedrar och vördar hennes minne över hela den civiliserade världen", stod det att läsa i nästa dags kungörelse i Heralden Australiensiska tidningen Herald. "I alla skeden av hennes historia har fantasin fångats. Vare sig det var som jungfrudrottning, lycklig hustru och mor eller drabbad änka, har drottning Victoria tilltalat oss alla som en stor qoch en ädel kvinna." I Australien är namnen på de två kolonier som bildades under 1800-talet århundradet - Victoria och Queensland - behölls även efter att de blivit självständiga stater, men kopplingen mellan Australien och Storbritannien började visa tecken på försvagasningen.
För många skulle Victorias död skulle bli en symboliför den Brittiska Imperiets nedgång, och i mer än 50 år efter hennes bortgång har människor från hela världen eempire firade att de var en del av det. Detta tillfälle var känt som Empire Day och - enligt den nyzeeländska tidningen Oamaru Mail på kvällen för deras första firande - tjänade det "det dubbla syftet att hålla minnet av en mycket lysande regeringstid färskt och grönt och att glädjas åt konsolideringen av vårt stora imperium" Skolbarn sjöng sånger som Jerusalem och God Save The Queenlyssna till berättelser om modiga krigare och pionjärer från hela världen eoch sedan lämna skolan tidigt för att delta i marscher, majstångsdanser och fester. En skoltidning från Nya Zeeland från 1922 innehöll en dikt som sammanfattade händelsen på ett fint sätt: "Vår Union Jack, på Empire Day, svävar stolt i vinden; inte bara här, utan långt borta, i länder på andra sidan haven. Varhelst brittiska barn bor, eller brittiskt folk kan vara, på Empire Day ska vår flagga berätta att vi är fria britter ..." I Australien, festligheterna wvar mer allmänt kända som Knäckarkvällsom firades firades med brasor och fyrverkerier.
Hefterhand som eimperiet började försvagas på 1950s och länderna började framhäva sin egen identitet, föll denna årsdag i glömska. Den återinfördes senare-som Commonwealth Day (Samväldets dag), och datumet ändrades från den 24 maj till den andra Måndagen i mars. Drottning Elizabeth II fortfarande skickars ett särskilt meddelande till länderna i Samväldet via radiosändning på detta datum. I ett nyligen hållet tal, hon varnade hon för att "när gemensamma mål faller sönder, så gör även utbytet av idéer det. Och om människor inte längre litar på eller förstår varandra kommer snart också samtalen att upphöra", fortsatte hon. "Det finns inte bara enorma fördelar med detta samarbete, utan genom dialog skyddar vi oss själva mot de faror som så lätt kan uppstå om man inte pratar eller inte ser den andra personens synvinkel." Och tvar det verkligen brist på dialog och förståelse mellan England och Tyskland när den frostiga relationen mellan de två härskarna ledde till en intensiv rivalitet som skulle styra dem mot första världskriget.
Wär Edward VII dog 1910 var hans begravning en parad av kungligheter från hela Europa och den sista i sitt slag. De nio regerande europeiska kkungarna samlades på Buckingham Palace och såg enade ut i sina militärregalier och extravaganta ansiktsbehåring. Vem som helst skulle ha kunnat tro att blod var tjockare än bomber, men den illusionen krossades snart. År 1914 befann sig tre kronade kusiner i krig, med kung Georg V av Storbritannien och tsar Nikolaj II av Ryssland på ena sidan och den tyske kejsaren på den andra i en konflikt som bara skulle lämna fyra av de nio kkungarna kvar på sina troner.
Medan kejsaren undertecknade dokumenten som sanktionerade mobiliseringen av de tyska väpnade styrkorna, beklagade han sig: "Tänk att George och Nicky (tsaren) skulle ha lurat mig! Om min mormor hade levt skulle hon aldrig ha tillåtit det."

Victorias popularitet sjönk efter prins Alberts död, då hon började försumma sina plikter. Men 1887 var hon tillbaka

Kejsar Wilhelm II rider på sin vita häst genom drottning Victorias begravning

Kejsar Wilhelm

En man i krig med sig själv

Kejsar Wilhelm II, son till drottning Victorias äldsta dotter Vicky, var tänkt att bli den arvinge som skulle stärka banden mellan Storbritannien och Tyskland. Istället slutade det med att han skapade en sådan hatkärleksrelation med nationen att han förklarade krig.
En svår födsel hade gett honom en förlamad vänsterarm och en hämmad tillväxt som prinsessan Vicky var fast besluten att bota. Kejsaren tvingades genomlida en plågsam barndom, med allt från att få sin arm inopererad i nyslaktad hare till dagliga elektroterapibehandlingar. Vid 16 års ålder hade han utvecklat en sjuklig kärlek till sin mor. Avslöjade brev avslöjade fantasier om att kyssa hennes hand på ett erotiskt sätt, vilket vissa historiker tror var hans desperata vädjan om acceptans. Hennes svar handlade om politik och musik - allt annat än hans fantasier - och han svarade inte. Deras förhållande var över och kejsaren utvecklade ett hat mot sina engelska rötter.
När han började bygga ut den tyska flottan började Storbritannien bli oroligt. Han gav en intervju till The Daily Telegraph som en olivkvist, men gjorde bara saker och ting värre när han lät sig förledas: "Ni engelsmän är galna, galna, galna som marsharar."
Efter första världskriget tvingades kejsar Wilhelm abdikera den 9 november 1918 och flydde landet med sin familj för att leva sina sista dagar i Holland.

En stor drottnings bortgång av William Lionel Wyllie, skildrar en scen från Victorias begravning 1901

Edward VII

Playboyen prins av Wales

Den äldste sonen till drottning Victoria och prins Albert kallades Bertie av sin familj. Han var också känd som en besvikelse. Hans dåliga prestationer under hemundervisningen och intresse för att äta, dricka och kvinnor gav honom ett rykte som en playboy-prins. Victoria anmärkte till och med: "Jag kan inte tycka att han är stilig, med det smärtsamt lilla och smala huvudet, de enorma dragen och den totala avsaknaden av haka."
Deras relation blev ännu mer ansträngd när Albert besökte sin son i Cambridge och tog en promenad i regnet. Han återvände sjuk, sängbunden och död inom tre veckor. Förmodligen berodde det på tyfus, men Edwards mor gav honom för alltid skulden för sin älskades död. "Jag kan aldrig eller kommer aldrig att se på honom utan att rysa", skrev hon. När Edward blev kung hade han följaktligen aldrig fått ett uns av visdom eller förberedelse för jobbet av sin kära mor.
Trots att den edwardianska perioden spelade en roll i upptakten till första världskriget - genom att Royal Navy utökades för att kunna konkurrera med Tyskland - ses den som en tid av fred och välstånd, särskilt för överklassen.

"Stilig kan jag inte tycka att han är, med det smärtsamt lilla och smala huvudet"

© Alamy, ThinkStock

Vägen till  självständighet

I kölvattnet av drottning Victorias död började det brittiska imperiets styrka och stabilitet att brytas och avkoloniseringens sprickor började försvaga dess grepp om världen

Wå några få århundraden hade Storbritannien gått från att vara en samling krigförande furstendömen till att bli en ekonomisk och militär mastodont. För ett litet kungarike i Atlantens kalla grepp stod världen och bugade i vad som tycktes vara årtusenden, men den absoluta karaktären av dess makt började förändras. Världen utanför Storbritanniens många kolonier och gränser förändrades avsevärt - framför allt genom uppkomsten av en ny framtida supermakt, en tidigare koloni som hade kämpat för sin självständighet - och förvandlades nu till ett nytt rike av politik, jordbruk och industri.
När drottning Victoria, den sista monarken av huset Hannover, gick bort på Osborne House på Isle of Wight, kändes en chockvåg över imperiets mest avlägsna delar. Hennes död var mer än bara en politisk fråga: det var det symboliska slutet på Storbritanniens framträdande roll på världsscenen. Utan sin ikoniska och resoluta galjonsfigur som vägledare var det brittiska imperiet plötsligt ifrågasatt. År 1851 hade Storbritannien kallats för "världens verkstad", men den ständigt föränderliga världen utanför imperiet hade knackat på dörren.
Imperiet hade dominerat med sin monolitiska Royal Navy, men den en gång så stora militära makten fick nu sällskap av betydligt fler. Det (i jämförelse) lilla imperiet i det närliggande Tyskland och USA:s växande närvaro på andra sidan Atlanten ledde till militära spänningar, som så småningom ledde till ett av de mest katastrofala krigen någonsin, och imperiet fick därför kämpa för att överleva i en värld som krympte snabbt. Kolonier som en gång varit nöjda med sin halvautonomi kände hur dess grepp började svikta och var och en började slita sig från imperiets en gång så formidabla helhet.

Imperiet byggdes upp under århundraden, men det tog bara cirka 52 år (1945-1997) innan det var helt nedmonterat

Vägen till självständighet

"Utan sin ikoniska och resoluta galjonsfigur som vägledare var det brittiska imperiet plötsligt ifrågasatt"

Folkmassor samlas för att fira överlämnandet av Hongkong - den sista kvarlevan av den brittiska kolonialmakten i Asien - till Kina

Programmet stärkte respektive lands flygvapenkapacitet under flera decennier framöver

Det brittiska samväldets plan för flygutbildning

British Commonwealth Air Training Plan (BCATP), som ibland bara kallas "planen", var ett utbildningsprogram för flygbesättningar och piloter som ansvarade för att utbilda mer än hälften av de piloter som tog sig upp i luften för att försvara de allierade under andra världskriget. Programmet och de färdigheter som det gav de utexaminerade piloterna hade inte bara en enorm inverkan på krigets utgång, det ledde också till ett av de mest framgångsrika samarbetena mellan Storbritannien och några av imperiets största kolonier. BCATP pågick under hela kriget, från 1939 till 1945, och innebar att Royal Air Force (RAF), Royal Navy Fleet Air Arm (FAA), Royal Canadian Air Force (RCAF), Royal New Zealand Air Force (RNZAF) och Royal Australian Air Force (RAAF) genomförde utbildningsprogram över hela samväldet för att utbilda flygbesättningar och piloter till den kompetensnivå som krävdes för att verka i krigstid. Programmet innebar att Australien utbildade 37.500 personer vid krigsslutet, Kanada utbildade 131.500 (av vilka många fortsatte att tjänstgöra i både RAF och RCAF) och Nya Zeeland utbildade 2.743 piloter som flög uppdrag i Europa, Afrika och bortom.

När Storbritannien försiktigt klev in i 1900-talet, förblindat av det starka ljuset från en modig ny era, befann man sig i en värld som genomgick en djupgående metamorfos. Drottning Victorias död den 22 januari 1901 innebar inte bara slutet på Storbritanniens industriella guldålder, utan satte också omedelbart ett frågetecken för imperiets politiska framtid på världsscenen.
Redan före drottningens död framstod Tyskland som Storbritanniens närmaste och mest framträdande rival. Samtidigt som Tyskland växte i både industriell och militär styrka (till exempel den kraftiga expansionen av den tyska kejserliga flottan) var man inte rädd för att skramla med sabeln i Storbritanniens riktning. Det verkade nästan inte överraskande när de två nationerna kastade sig in i krig 1914. Det var en konflikt i en skala som världen aldrig ens hade övervägt och dess våldsamma hunger skulle sluka pengar, resurser och män från dessa två enorma imperier. Därför skulle förekomsten av kolonier och dominioner (självstyrande kolonier) på båda sidor komma att spela en viktig roll i det stora kriget (senare känt som första världskriget).
När stridslinjerna drogs upp 1914 inkallades över 2,5 miljoner män från det brittiska imperiets kolonier, och deras bidrag till krigsansträngningarna fick stor betydelse. Medan Tyskland förlitade sig på hjälp från sin allierade, det ottomanska riket, drog Storbritannien nytta av dominioner som Australien, Nya Zeeland, Kanada och andra länder. Dessa arméer var så närvarande och betydelsefulla för Storbritannien och dess allierade Frankrike och Ryssland (över en fjärdedel av dem som gav sina liv för Storbritannien var egentligen inte britter) att premiärminister David Lloyd George efter kriget bjöd in alla ledare från dessa territorier till ett särskilt kejserligt råd för att ge dem större inflytande över hela imperiets framtid.
Första världskriget var den brutala övergångsrit som blodigt förde imperiet in i 1900-talet, men trots alla förluster i människoliv och fruktansvärda strider som dröjer sig kvar i minnet ett sekel senare, tjänade första världskriget bara till att stärka imperiets makt och expansion. Versaillesfördraget undertecknades 1919 och innebar att Tysklands militära kapacitet reducerades till noll och intet och att landets utländska territorier delades upp. Fördraget innebar att Storbritannien absorberade imponerande 1,8 miljoner kvadratkilometer, inklusive Irak, Palestina och delar av Togo, Tanganyika och Kamerun.
Trots de stora avkoloniseringarna som skulle följa på nästa stora globala konflikt expanderade även imperiets domäner - Australien fick kontroll över Papua Nya Guinea medan Nya Zeeland fick Västsamoa. Slutet på första världskriget markerade den sista expansionsepoken för det brittiska imperiet, men att höja glasen för segern och kungens goda namn skulle inte räcka för att avvärja den mörka förändringens tidvatten som tornade upp sig vid horisonten.
Under åren mellan de två världskrigen på 1900-talet hade imperiets enorma maktbas redan börjat krackelera. Självständighetsrörelser i både Irland (den politiska rörelsen Sinn Feins uppgång och den irländska republikanska arméns gerillataktik ledde till det anglo-irländska kriget, som slutade 1921 med bildandet av en fri irländsk stat) och Indien (sjudande spänningar i hela landet utbröt, vilket ledde till den blodiga Amritsarmassakern och Chauri Chaura-incidenten, och skulle fördärva det indiska kolonialstyret under det kommande kvartsseklet) fortsatte att undergräva imperiets expansion.
Vid sidan av Egyptens självständighet 1932 blev den kejserliga konferensen 1923 en vattendelare för imperiets dominioner, då dessa stater fick full kontroll över sin egen utrikespolitik. Storbritannien kunde visserligen luta sig tungt mot dessa länder för att ge militärt stöd i framtiden, men de var inte på något sätt skyldiga att följa detta. Detta resulterade i att Kanada och Sydafrika vägrade att ställa upp med trupper under Chanakrisen (en kortvarig krigsfara mellan Storbritannien och Turkiet i september 1922). Så när andra världskriget bröt ut 1939 fanns imperiet fortfarande kvar, men det hade inte längre den upphöjda maktposition som det hade haft på 1800-talet.
Åren mellan krigen hade varit en långsam fragmentering av imperiet, men andra världskriget skulle förändra framtiden för dess kolonier för alltid. Under hela konflikten, men framför allt mellan 1939 och 1941 när Storbritannien och Frankrike stod ensamma mot Hitler och den naziststyrda tyska krigsmaskinen, blev kolonierna och dominionerna avgörande för imperiets krigsinsatser. Indiska trupper deltog i nästan alla krigsskådeplatser under hela perioden, medan de afrikanska kolonierna Sierra Leone, Västafrika, Gambia, Nigeria och Guldkusten (dagens Ghana) alla fungerade som viktiga militära hamnar för de allierade.
Västindien bidrog också, men inte utan förbehåll. Imperiets högsta ledning ansåg inte att det var "passande" för svarta män att ta till vapen mot vita män, även om de vita männen bar fiendens uniformer, och detta orsakade stor uppståndelse när västindiska män inte kallades in till aktiv tjänst vid krigsutbrottet. En kompetensbrist inom RAF skulle så småningom ändra på detta, men de nya rekryterna fick betydligt sämre betalt än sina brittiska motsvarigheter och behandlades med alla de

Versaillesfördraget, som innebar slutet för den tyska makten under två decennier, ledde till att imperiets koloniala portfölj utökades

Av de 53 medlemsländer som utgör Samväldet erkänner nu endast 16 drottningen som sin statschef

Dagbok från en kolonialsoldat under första världskriget

Den 17-årige skomakarlärlingen Josue Fraser dras in i första världskrigets malande kugghjul och får snart uppleva livet i imperiets tjänst

Juni 1914
Europa står på randen till krig, sägs det. Människor över hela staden Port-of-Spain pratar om det. Jag har bott här i hela mitt liv och jag har aldrig sett stället så pratsamt! En hel kontinent i krig? Min far säger att det aldrig kommer att gå så långt, men jag kan se att han inte är övertygad av sin egen känsla.
Augusti 1915
Kriget bryter verkligen ut. Storbritannien och Tyskland i strupen på varandra. Tydligen ville några gamla män i London inte att västindiska män skulle delta i krigsansträngningen, men vi vill göra vår plikt. Jag är 17 år nu, men jag ljög om min ålder och sökte ändå till det nybildade British West Indies Regiment.
September 1915
Vi har just anlänt till Seaford i Sussex. Resan till Storbritannien var fruktansvärd, skakig och kall, men vi är alla förväntansfulla. Vi ska utbildas för att gå med i den brittiska armén. Vi ska lära oss att slåss mot tyskarna och skydda imperiet! Det verkar som om jag har blivit tilldelad B-kompaniet.
Januari 1916
Det verkar som om vi inte ska slåss mot tyskarna. Vi har just anlänt till Palestina och det är verkligen stekhett. Det är inte som hettan hemma, det är en torr, dammig hetta som torkar ut allt på ett ögonblick. Vi ska driva tillbaka de ottomanska styrkorna i hela regionen. Jag förstår fortfarande inte varför vi inte strider i Frankrike.
November 1916
Skyttegravarna är ett helvete. Hettan slår ut en och ottomanerna verkar aldrig få slut på kulor. De andra regementena, de vita männen, gillar inte att vi är här, särskilt inte officerarna. De trodde att vi skulle falla inom några veckor, men vi är kvar här. Han är min kung också. Jag kommer inte att misslyckas. Det gör ingen av oss.
December 1918
Vi drogs ut ur Palestina tidigare i år. Jag saknar det inte. Men nu är vi alla samlade och de har skickat oss till Italien. Det är en vacker plats, men spänningen med de vita har nått kokpunkten. Nästan 200 av oss vägrade att arbeta förrän vi fick bättre betalt och behandlades med mer respekt. De flesta av oss upplöstes och dömdes för myteri, men det talas om en karibisk liga för att skydda oss. Kanske kommer saker och ting att förändras..

rasfördomar och specialregler som man kunde förvänta sig före medborgarrättsrörelsen på 1960-talet.
När kriget fick ett blodigt och utmattande slut 1945 var imperiet i upplösningstillstånd. Storbritannien hade i princip gått i konkurs efter den sex år långa striden och var nu beroende av ett enormt lån på 4,33 miljarder dollar från USA (ett lån som inte återbetalades i sin helhet förrän 2006), så landet hade inget annat än en sliten militär och ett rungande motstånd i hemlandet inför framtida konflikter. Många ansåg att Storbritannien behövde åka hem och läka sina sår, inte fortsätta att övervaka ett kostsamt imperium som började tröttna på sina många kragar och koppel. Folket krävde förändring, och förändring skulle ske.
Avkoloniseringen kom därför att stå i fokus för den brittiska inrikespolitiken. När Clement Atlees avkoloniseringsvänliga Labourparti fick makten 1945 blev de fortsatta oroligheterna i Indien en viktig fråga. Brittiska Indien (eller British Raj som det också kallades) hade förblivit ett viktigt förvärv för imperiet, men det var aldrig ett fredligt sådant. Uppror ledde till militära motreaktioner, som i sin tur ledde till protester, upplopp och massakrer. Med den fredlige aktivisten Mohandas Gandhis växande inflytande, som samlade de splittrade separatisterna till en enda rörelse, hade Indien blivit en impopulär symbol för kolonialismen - ett föråldrat ankare som hindrade Storbritannien från att utvecklas till en nation värdig den nya världen.
Inbördeskriget i Indien verkade överhängande och Atlee, som nu var premiärminister, lovade att Indien skulle få full självständighet senast 1948. Indien självt ville verkligen bli fritt från det brittiska förtryckets bojor, men det var inte enat i den visionen. Landet var splittrat av två politiska rörelser - den till största delen hinduiska Indian National Congress och det islamiska Muslim League - vilket ledde till att Storbritannien organiserade en delning av landet, vilket skapade en separat islamisk stat som kallades Pakistan. I och med att de två länderna blev självständiga i augusti 1947 började katalysatorn för det brittiska imperiets omvandling att ta fart.
Indiens självständighet var inte en ren brytning för Storbritannien - dess separation ledde visserligen till en lättnadens suck på hemmaplan, men politiskt var det ett hårt slag som ytterligare ifrågasatte imperiets verkliga makt. Affären med Indien var inte heller en isolerad händelse - över hela världen präglades många kolonier och dominioner av oroligheter och stridigheter. Det brittiska mandatet Palestina var en sådan kaotisk plats; inflödet av judiska flyktingar efter Förintelsen skapade spänningar bland arabstaterna, med en växande rädsla för att en ny judisk stat skulle upprättas mitt i deras hemländer. Det var i själva verket en sociopolitisk krutdurk som var på väg att explodera, och med tanke på hur skadlig vägen till den indiska separationen hade varit drog Storbritannien till slut tillbaka alla anspråk på Palestina 1948 och överlät frågan i FN:s händer.
Ytterligare problem för Storbritannien och imperiet uppstod även i Afrika och Asien, vilket ytterligare spred den virulenta avkoloniseringsfebern. Brittiska Malaya, en lös ögrupp som senare skulle komma att bilda dagens Malaysia, var en av imperiets mest lönsamma kolonier tack vare sin värdefulla export av gummi och tenn. När Japan gick med i andra världskriget invaderade man Malaya och ockuperade regionen mellan 1942 och 1945. När japanerna så småningom drevs tillbaka (genom en blandning av amerikanska militära offensiver och gerillataktik som användes av antijapanska miliser) var Storbritannien snabba med att återupprätta kontrollen.
Motståndsmännen var inte alltför nöjda med att ha bytt en herre mot en annan, så attackerna mot brittiska trupper och installationer var snart många. Eftersom de flesta av dessa motståndsmän var malaysisk-kinesiska kommunister erbjöd sig den malaysiska regeringen att hjälpa britterna att jaga dem, men bara om den var villig att ge landet självständighet efteråt. Det malajiska nödläget varade till 1960, men redan 1957 hade Storbritannien gått med på att ge Federationen Malaya självständighet och att inkludera landet i Samväldet.
Debaclet med Suezkanalen (en politisk katastrof som undergrävde Storbritanniens intressen utomlands och dess position bland de mest inflytelserika nationerna i världen) förvärrade ytterligare

Malaya var en av de första nationerna som bröt sig loss från Storbritannien och bildade tillsammans med tio andra stater Malaysia 1963

Denna affisch från andra världskriget betonar den gemensamma krigsinsatsen med en skildring av soldater från sju delar av det brittiska imperiet som marscherar tillsammans

"Indiens självständighet var ett politiskt bakslag som ytterligare ifrågasatte imperiets verkliga makt"

Ett avgörande ögonblick
Det anglo-irländska kriget är äntligen över 11 juli 1921
Medan Storbritannien försöker stävja upproret i det alltmer splittrade British Raj, uppstår en liknande situation på Irland. I stället för att hinduer drabbar samman med muslimer slits den gröna ön sönder av sekteristiskt våld mellan katoliker och protestanter. Det finns dock en viktig skillnad: konflikten har inte bara skapat ett politiskt parti, Sinn Fein, som kämpar för irländsk självständighet, utan även en militär grupp som kallas Irländska republikanska armén. IRA utkämpar det irländska självständighetskriget i två år innan Irland (eller åtminstone större delen av det) betraktas som en "fri stat" enligt det anglo-irländska fördraget.

Definierande ögonblick
Westminsters stadga 1931 11 december 1931
I åratal har imperiets dominioner haft någon form av självstyre, men det är inte konsekvent över hela imperiet och många av dessa "samväldesnationer" känner sig som lite mer än kolonier i större skala. Denna fråga irriterar särskilt några av de större enheterna som Australien och Kanada, så det är uppenbart att Westminster måste agera för att säkerställa det brittiska samväldets framtida samarbete. Westminsterstatuten från 1931 gör i praktiken alla imperiets dominioner till suveräna stater och ger dem lagstiftningsmässigt oberoende från Storbritannien, samtidigt som den brittiska monarken fortfarande erkänns som statsöverhuvud.

Upplösning av imperiet

1914

Första världskriget inleds
Det brittiska imperiet (och så småningom Frankrike och Ryssland) tvingas ut i krig mot centralmakterna Tyskland och Österrike-Ungern. Antalet döda är så katastrofalt att det till och med överskuggar det engelska inbördeskriget, men många brittiska kolonier är fortfarande inblandade.  28 juli 1914

Versaillesfreden utvidgar imperiet
Tyskland och Centralmakterna besegras och kejsarens nation sänks genom ett fördrag som avvecklar dess militär och delar upp dess kolonier mellan segrarna. Det brittiska imperiet expanderar (för sista gången) avsevärt utomlands. 28 juni 1919

Den indiska icke-samarbetsrörelsen avslutas
Motståndet mot den brittiska rajan har grott i Indien sedan 1800-talet, men under Mohandas Gandhis ledning sker en fredlig förändring. Med stöd av Indian National Congress upphör ickevåldsrörelsen när medborgare och poliser dör under Chauri Chaura-incidenten. 5 februari 1922

Anglo-egyptiskt fördrag undertecknat
Även om Egypten har blivit självständigt från imperiet under de senaste åren har brittiska trupper stationerats i landet för att säkerställa att Storbritannien inte förlorar fotfästet i Nordafrika. För att undvika en diplomatisk incident dras de brittiska trupperna tillbaka efter att ett fördrag undertecknats med Egypten. 26 augusti 1936

Andra världskriget bryter ut
Två decennier efter att det tidigare otänkbara första världskriget tog slut kastas Europa och resten av världen återigen in i krig. Precis som i den tidigare konflikten blir det brittiska imperiet beroende av koloniala trupper och piloter.  1 september 1939

Suez-krisen

Medan Storbritannien långsamt återuppbyggde sin militär och ekonomi efter andra världskrigets härjningar, förblev imperiet och dess avlägsna kolonier fortfarande någorlunda intakta. Till viss del hade Storbritannien lyckats upprätthålla en aura av makt och vördnad, men det skulle krävas en enda politisk blunder 1956 för att dra undan ridån och avslöja att det brittiska imperiet inte längre var ensamt vid supermaktsbordet.
Fem år tidigare var premiärminister Winston Churchill angelägen om att hålla imperiet intakt, och det innebar att behålla sina militärbaser vid Suezkanalen (en stor vattenväg i Egypten). Men när en ny revolutionär egyptisk regering bildades uppstod snart spänningar och Churchill tvingades dra tillbaka de brittiska styrkorna. Churchills efterträdare Anthony Eden delade inte samma vision för Suezkanalen och samarbetade med Frankrike för att få till stånd en israelisk attack mot Egypten, vilket gjorde det möjligt för Storbritannien att ingripa och återockupera regionen.
USA, Sovjetunionen och FN bojkottade dock invasionen, vilket tvingade Storbritannien, Frankrike och Israel att dra sig tillbaka i skam. Det var inte bara en politisk katastrof för Storbritannien, det visade sig också att nationen var betydligt svagare än vad man tidigare trott och underströk USA:s framträdande position.

Ett avgörande ögonblick
Falklandskriget 2 april - 14 juni 1982
Efter debaclet vid Suezkanalen på 1950-talet och Macmillans och hans efterträdares systematiska politik för en omfattande avkolonisering har Storbritannien tappat territorier som blodsdroppar. Men när Argentina invaderar Falklandsöarna - ett litet brittiskt utomeuropeiskt territorium i Sydatlanten - tänder det en eld hos det brittiska folket och dess regering som inte skådats sedan andra världskriget. Argentina har ifrågasatt Storbritanniens suveränitet i nästan 150 år, och när den argentinska flottan anländer till Falklandsöarna den 2 april 1982 leder det till en tio veckor lång konflikt när Storbritannien sätter in en insatsstyrka för att försvara öarna. 649 argentinska militärer, 255 brittiska militärer och tre Falklandsöbor dör i konflikten innan Argentina kapitulerar den 14 juni.

Indien blir självständigt
Det brittiska folket är praktiskt taget bankrutt och helt utmattat av andra världskrigets härjningar och vill inte att en ny konflikt ska bryta ut i den krutdurk som British Raj är. Indien blir snart självständigt och delas i två delar genom att den islamiska nationen Pakistan bildas. 15 augusti 1947

Samväldet officiellt fött
Samväldet har i en eller annan form existerat sedan början av 1900-talet, men det dröjer ända till 1949 innan Nationernas samvälde officiellt bildas. Grundtanken är att ha en grupp nationer som har samma status som varandra och Storbritannien. 28 april 1949

Suezkrisen
Trots att Storbritannien gått med på att lämna Egypten enligt det anglo-egyptiska fördraget har landet kvar trupper på en bas vid Suezkanalen. Denna styrka avlägsnas 1951 av Churchill, men hans efterträdare Eden invaderar igen och tvingas därefter dra sig tillbaka i förlägenhet. 29 oktober - 7 november 1956

Macmillan håller sitt tal om "förändringens vind
Under ett besök i Kapstaden i Sydafrika håller Storbritanniens premiärminister Harold Macmillan ett tal där Afrika ses som en plattform för att förändra imperiet. Hans hyperaktiva utrikespolitik för avkolonisering leder till att otaliga afrikanska stater beviljas full självständighet från Storbritannien 3 februari 1960

Hongkongs överlämnande till Kina Efter 99 år av hyrd kontroll av det brittiska imperiet återlämnas östaten Hongkong till Folkrepubliken Kina. Förhandlingarna mellan Storbritannien och Kina tar nästan tre decennier innan denna diplomatiska milstolpe nås.
1 juli 1997

Harold Macmillan träffar USA:s president John F Kennedy i december 1961 för att diskutera geopolitik och kärnvapenpolitik

problemet och bevisade att det brittiska imperiet inte längre var den självständiga maktfaktor som det en gång hade varit. Ännu viktigare var att det visade att Storbritannien med största sannolikhet skulle behöva USA:s fulla stöd om man i framtiden skulle genomföra lika stora militära offensiver. USA, som en gång bara varit en del av imperiets större utbredning, hade blivit en kraft i sin egen rätt - en kraft som drevs av industri och en blomstrande ekonomi.
Detta var en pressande tid för Storbritannien, som kämpade för att utöva och upprätthålla det imperialistiska styret i en ny era där ekonomisk tillväxt hade större betydelse än militär expansion. Men allt var inte förlorat. Imperiet föll inte bara samman över en natt - i själva verket bidrog den känsla av samarbete som de halvautonoma dominionerna bar med sig till skapandet av det som vi nu känner som Nationernas samvälde (Commonwealth of Nations). Konceptet för denna mellanstatliga organisation började faktiskt så tidigt som 1887 med bildandet av de kejserliga konferenserna, som gjorde det möjligt för många av de halvautonoma dominierna att definiera sitt eget öde samtidigt som de fortfarande formellt lierade sig med Storbritannien. Samväldet i sig tog många olika former, men under de första sex decennierna av 1900-talet började det långsamt expandera med tidigare kolonier, dominioner och nya republiker.
Valet av premiärminister Harold Macmillan i januari 1957 skulle visa sig vara en annan avgörande faktor i avkoloniseringen av imperiet. I kölvattnet av sin företrädare Anthony Edens katastrofala beslut att ockupera Suezkanalen ansåg Macmillan att det enda sättet att stärka Storbritanniens framtida projekt var att strategiskt liera sig med USA och börja omstrukturera Storbritanniens globala image. Politik, med den fria pressens allt större räckvidd, hade blivit en fråga om allmänhetens uppfattning och den nye premiärministern insåg att en koppling till gamla tiders kolonialism (med dess starka band till slaveri och förtryck) bara skulle skada landet ytterligare.
Macmillan ville läka sitt eget konservativa partis image på hemmaplan och siktade in sig på att förmänskliga det som återstod av imperiet. Lösningen på detta var enkel: en snabb och självklar avkolonisering. Önskan om full självständighet och autonomi svepte över många av de kvarvarande kolonierna, och sådana krav på politisk och ekonomisk frihet var för farliga för att ignoreras eller kvävas i kölvattnet av Indien, Malaya och Palestina.
I februari 1960 reste Macmillan till Kapstaden i Sydafrika och höll ett tal som informellt signalerade den mest dramatiska fasen av avkolonisering som imperiet någonsin hade upplevt. Macmillan var angelägen om att undvika samma typ av inbördeskonflikt som Frankrike hade hamnat i med Algeriet och hävdade att han kände "förändringens vind blåsa genom denna kontinent" och han såg till att denna känsla blev verklighet. Guldkusten, Sudan och Suezkanalzonen hade alla beviljats självständighet 1956 och när 1960-talet tog fart följde många fler afrikanska stater efter - däribland Nigeria (1960), Brittiska Somaliland (1960), Sierra Leone (1961), Södra Kamerun (1961), Tanganyika (1961), Uganda (1962), Zanzibar (1963), Kenya (1963), Nordrhodesia (1964), Nyasaland (1964), Rhodesia (1965), Gambia (1965), Basutoland (1966), Bechuanaland (1966), Swaziland (1968) och Mauritius (1968).
Territorierna i Stillahavsområdet och Karibien följde efter och Jamaica och Trinidad uppnådde full självständighet 1961 respektive 1962. Guyana och Barbados gick samma väg 1966, liksom många andra. Under de två decennier som följde begärde och beviljades fler nationer självständighet från Storbritannien - och i och med antagandet av British Nationality Act 1981 omklassificerades de kronkolonier som fortfarande var en del av imperiet till "British Dependent Territories" (vilket innebär att de fungerade med full autonomi men fortfarande erkände den brittiska monarken som sitt statsöverhuvud).
I och med att den lagen antogs bröts det brittiska imperiets verkliga koloniala makt. När Storbritannien 1997 skrev över kontrollen över Hongkong till Folkrepubliken Kina var det brittiska imperiet i praktiken över. Den sista resten av dess avlägsna erövringar och förvärv hade bytts ut mot stärkta band och relationer med en annan nation som hade bleknat i Storbritanniens skugga när imperiet var som störst.
Förminskades Storbritannien av förlusten av kolonierna och herraväldet? Förvisso, men imperiet var en konstruktion från en svunnen tid - en baksmälla från en tid då landområden ännu inte hade utforskats; en tid då rättigheter och privilegier utformades av dem som erövrade, inte av dem som var infödda i själva landområdena.
När det brittiska imperiet var som störst hade det en svindlande yta på 33,7 miljoner kvadratkilometer (det är 22 procent av världen under en monark). Men i slutet av 1990-talet var Storbritannien bara lika stort och expansivt som sina egna gränser. Imperiet överlevde den era som stödde dess energiska och ofta aggressiva expansion, så avkolonisering i den skala vi bevittnade under hela 1900-talet var i stort sett oundviklig. Den moderna världen bygger inte på förvärvade landområden utan på politiska allianser och handelsavtal, så imperiets fragmentering och slutliga upplösning var nödvändig för att underlätta Storbritanniens position på den globala scen som vi känner till idag.

Samväldet: ett pånyttfött imperium

Det kan tyckas märkligt att betrakta Nationernas samvälde som en utvecklad version av det brittiska imperiet, men i mitten av 1900-talet var de föregående århundradenas imperialistiska imperium ett minne blott. Storbritannien behövde omvärdera sin position på världsscenen och en mellanstatlig kabal som förde fram mantrat om oberoende och samarbete var precis vad som behövdes för att skaka av sig spökena från slaveri och militära erövringar.
I modern tid är Samväldet fortfarande starkt med 53 medlemsländer som alla behåller sitt frivilliga medlemskap, även om endast 16 av dem har drottning Elizabeth II som sin statschef. Samväldets existens och, ännu viktigare, dess uthållighet har också lett till att Storbritanniens engagemang i Europa och de påfrestningar som detta engagemang fortsätter att innebära för nationen har ifrågasatts. Som en del av Samväldet (Storbritannien är en jämlik medlem, inte en primär eller premiumstat framför någon annan) är medlemsländerna inte bundna till organisationen och kan lämna den när som helst, vilket främjar en verklig känsla av deltagande och självständighet.
Samväldet har dock inte varit utan sina negativa konnotationer. Storbritanniens önskan att delta som en jämlike - snarare än som en ledare - har fått vissa att kritisera organisationen för att vara alltför likgiltig inför viktiga frågor som rassegregering och jämställdheten i de enskilda staterna. I Samväldets stadga, som undertecknades av drottning Elizabeth II 2013, intogs en ny hållning på dessa punkter, där det fastslogs att samväldet motsatte sig "alla former av diskriminering, oavsett om den har sin grund i kön, ras, hudfärg, trosbekännelse, politisk övertygelse eller andra skäl"

Premiärminister Harold Macmillan inledde ett dramatiskt avkoloniseringsprogram

Den kejserliga konferensen 1923 var den första där den irländska fristaten, som bildats året innan, deltog

Kanada stod för det största bidraget av infanteri och piloter till det brittiska imperiet under andra världskriget

Hong Kong: dödsstöten för imperiet

Medan Storbritanniens reaktion för att bevara sitt inflytande över Falklandsöarna 1982 visade att imperiets okuvliga gamla spöke vaknade till liv, skulle slutet på suveräniteten i Hongkong markera imperiets verkliga slut. De två öterritorierna, åtskilda av över 16.000 kilometer, polariserade ödet för Storbritanniens makt utomlands.
Storbritannien började införliva Hongkong i imperiet 1898 efter konventionen om utvidgning av Hongkongterritoriet med Kina under Qingdynastin. Förvärvet var inte heller ett typiskt tillägg till imperiet - i själva verket var Hongkongs inkludering i Storbritanniens utomeuropeiska portfölj faktiskt ett hyresavtal, och ett som planerades att vara i 99 år. Detta faktum gör att "överlämnandet" tillbaka till Kina 1997 inte var en förlust för imperiet utan snarare en planerad frigörelse som helt enkelt innebar en ren brytning som skilde Storbritannien från de sista resterna av dess avlägsna kolonier.
Hongkong överfördes ursprungligen till brittisk jurisdiktion eftersom Kina inte kunde försvara ön ordentligt efter en långvarig konflikt med Japan - så med detta i åtanke befäste Storbritannien ön och gjorde den till ett militärt övningsområde för RAF- och Royal Navy-trupper. Japan ockuperade ön under en kort tid från 1941, men det brittiska styret återinfördes 1946 och det tog inte lång tid innan öns ekonomi började blomstra, eftersom industrier som textilindustrin blomstrade i den kapitalistiska ekonomin i den socialistiska skuggan av det kinesiska fastlandet.
Trots att slutdatumet för den brittiska ockupationen redan var skrivet i sten var relationerna mellan den nu kommunistkontrollerade Folkrepubliken Kina och Storbritannien i bästa fall frostiga. Storbritanniens närvaro i Sydostasien retade upp Kinas socialistiska ledare, och det skulle ta över tre decennier av försiktiga, nästan balettartade förhandlingar innan de två nationerna började planera för Hongkongs långsamma övergång från brittisk till kinesisk överhöghet.

Storbritannien
Genom unionsakten 1707 förenades England, Skottland och Wales till en nation: Storbritannien.

Kanada
Mellan 1821 och 1911 emigrerade 3,4 miljoner brittiska medborgare till Kanada.

Med sitt växande inflytande blev Storbritannien, precis som Frankrike, en föregångare för mode som antogs över hela världen

Irland
Den irländska potatissvälten 1845 visade hur förödande ett land kunde drabbas om det undveks av imperiet.

Frankrike
I Paris 1783 möttes Storbritannien och USA för att underteckna det officiella erkännandet av landets självständighet från kejsardömet.

Afrika
Vid Berlinkonferensen (1884-85) reglerades den europeiska koloniseringen av Afrika.

Antarktis
År 1962 blev Antarktis det största brittiska utomeuropeiska territoriet i det brittiska imperiet.

Hur imperiet formade världen

Kina
Mellan 1839 och 1860 låg Storbritannien i konflikt med Kina i de så kallade opiumkrigen.

Södra Afrika
I många av länderna i södra Afrika måste förarna hålla sig i vänsterfilen, vilket är en kvarleva från tiden i det brittiska imperiet.

Australien
De första bosättarna i Australien var straffångar och fångar som förvisats från Storbritannien och tvingats till arbetsläger.

Nya Zeeland
Storbritannien grundade den första rugbyklubben i Nya Zeeland 1863. All Blacks bildades 1903.

© ThinkStock

Från den elisabetanska eran till överlämnandet av Hongkong - imperiet har påverkat den moderna världen mer än du kanske tror

Oedan den antika världshistorien har ingen annan nation utsträckt sin räckvidd och sitt inflytande över hela världen så långt eller så kortfattat som det brittiska imperiet. Den brittiska imperialismen, som byggde på handel, krigföring och slaveriets utbredning, förändrade den nya världen på otaliga sätts.
Imperiet förde med sig global handel till sina kolonier och installerade ekonomier baserade på det brittiska pundet; det förde med sig (på gott och ont) religion, som i sin tur hällde rikedomar i den protestantiska kyrkan; det lade till infrastruktur, byggde hem och kommunala byggnader och lade till nya jordbrukstekniker som förändrade den nya världens ansikte.
Men för varje gest som förbättrade livet för imperiets avlägsna medborgare fanns det en som var lika destruktiv. Storbritannien installerade regeringar men kämpade för att ge varje nation en sann version av självstyre. Man gav skydd, med en av de största väpnade styrkor som världen någonsin skådat, men detta förtryckte också de människor som man skyddade. Sedan hade vi slaveriet - en avskyvärd handel som Storbritannien förvandlade till en global marknad. Detta är bara några av de sätt på vilka imperiet förändrade världen.

Religion

Kristendomen förändrade världen utanför England på ett sätt som nästan ingen annan faktor. Den var ett kraftfullt verktyg som formade kungariket på hemmaplan, fyllde kassakistorna för både de katolska och anglikanska kyrkorna samtidigt som den gav både monarken och Parliament ett moraliskt rättfärdigande för många av sina handlingar. Religionen var en stark kraft under de första 300 åren av eoch en kraft som var lätt att manipulera - särskilt utanför kyrklig tillsyn i den nya världen och bortom den.
Missionärer som landsteg i Amerika i slutet av 1500-talet och början av 1600-talet gick i spetsen för den eimperiets andliga omvandling av sina utvidgade territorier. Många av dessa missionärer var puritaner, den mer radikala delen av det protestantiska spektrumet, som använde de oroliga och knappt bebyggda samhällena för att bekräfta kyrkans makt som hade spätts ut hemma i England genom monarkins och parliament. Kort sagt, förekomsten av protestantism hade en enorm inverkan på tänkesättet hos människor föreindependence Amerika. Vid c1790 summerades den totala invandringen under en 130-årsperiod tilluppskattas till 3.9 miljoner människor - 2.6 miljoner av dessa varav dem var brittiska medborgare.
Amerika var inte ensamt om sin kristnande - i kampen för att expandera och erövra territorier mot det katolska Spanien och Portugal var England snabbt ute med att etablera kolonier i Västafrika, Filippinerna, Indien och andra länder. Kristendomens utbredning över hela världen, särskilt i länder som Indien där det redan fanns etablerade organiserade religioner, beror till stor del på det brittiska imperiets religiösa hyperaktivitet.

"Protestantismens utbredning hade en enorm inverkan på tankesättet i Amerika före självständigheten"

Av alla de bestående intryck som British Raj hade på den indiska kulturen har cricket förblivit ett av de mest bestående

Sport & fritidssysselsättningar

I takt med att det brittiska imperiet spred sig präglades kolonierna av själva begreppet brittiskhet - inklusive många av dess tidsfördriv

Idrott och andra fritidsaktiviteter spelade en avgörande roll för att utveckla och upprätthålla det brittiska imperiet under senare delen av 1800-talet, eftersom de blev ett sätt att överföra brittiska värderingar till nya befolkningar i olika länder. Förutom att förvärva kolonier för att stärka imperiet och underlätta handeln såg britterna det också som sin plikt att civilisera länder i Asien och Afrika, och därför skickades starka unga män utomlands för att resa till isolerade platser, leva under förhållanden som ansågs extrema och utsättas för nya typer av sjukdomar. Idrott användes som ett sätt att bättre förbereda dessa män för de påfrestningar de ställdes inför eftersom den bidrog till att utveckla många egenskaper, både fysiska och mentala, inklusive självkontroll, god hälsa och kondition, förmågan att arbeta i ett lag, gott ledarskap, lojalitet och fokus. Idrotten var inte bara ett sätt att utveckla karaktär och kondition, den var också en stor källa till underhållning och kamratskap bland soldater och kolonialister. Det var också ett sätt att utveckla social sammanhållning mellan samhällsklasserna och underlätta kommunikationen mellan kolonialister och ursprungsbefolkning.
Även om cricket allmänt betraktades som den viktigaste sporten i hela imperiet fanns det även andra sporter och spel. Bland annat polo, tennis och jakt - som alla bidrog till att utveckla och upprätthålla militärens kondition - och även inomhusspel som snooker, som bidrog till att motverka tristess på kvällarna. Eftersom Storbritannien aldrig kunde styra imperiet utan de styrdas samtycke, var sport avgörande för att implantera imperiets värderingar i lokalbefolkningen och utveckla det förtroende och den lojalitet som krävdes för att driva imperiet framåt.

Ekonomi & handel

En stark praxis att handla med allt från det exotiska till det vardagliga runt om i världen gynnade inte bara London, utan kickstartade ekonomier runt om i världen

Av alla de sätt som det brittiska imperiet har format världen på är handelns kraft och ekonomins bestående intryck ett av de mest betydelsefulla. År 1688 blomstrade den engelska ekonomin (England blev inte Storbritannien förrän genom unionsakten 1707) tack vare en av de rikaste och snabbast växande medelklasserna i världen. Denna medelklass är inte den som vi tänker på idag, utan en merkantil klass, en handel klass som byggde sin förmögenhet på de många industrier som England hade etablerat i hela kolonierna.
Dessa handelsutposter, som mångdubblades efter den permanenta etableringen av Virginia i Amerika 1607 och Barbados 1625, förde med sig ett stort antal medborgare som ville börja ett nytt liv i ett nytt land. Vid slutet av 1600-talet hade mer än 350.000 människor bosatt sigd i Nord- och Sydamerika. I takt med att antaleteblev bosättningarna till städer och samhällen; samhällena bildade sina egna ekonomier tack vare jordbrukstekniker som fördes över med dem och export av lokala råvaror.
År 1686 återspeglade dessa avlägsna kolonier styrkan i ekonomin i London med varor till ett svindlande värde av 1 miljon pund som skeppades tillbaka till hjärtat av empire. Exporten och varorna skilde sig åt beroende på region - kolonierna i Asien producerade mestadels silke och kryddor, medan kolonierna i Amerika fokuserade på bomull, socker och tobak. Efterfrågan på dessa exportvaror förblev hög i London och resten av Europa bland överklassen, så kolonierna i sin tur blomstrade.
Medan denna relation hade ömsesidiga fördelarvar det också en avkortad upplevelse som hölls tillbaka från att helt expandera naturligt. Navigation Acts (en uppsättning lagar som trädde i kraft flera gånger under 1600-talet) ansåg att engelska kolonier måste skicka all export till London och göra det med endast engelska fartyg. Relationer mellankolonierna hade byggt upp med holländska handlare ogiltigförklarades av de acts.
I slutet av Napoleonkrigen fortsatte ekonomierna i dessa kolonier att blomstra i takt med att ny teknik och industrialiserade metoder anlände från London. Etableringen av fabriker förändrade många av kolonierna och dominionerna ytterligare. Nordamerika var det tydligaste exemplet på en nation som förvandlats. Vid slutet av 1700-talet, hade handeln blivit något "amerikaniserad - Nordamerika och Västindien fick 57 procent av exporten från det brittiska fastlandet, samtidigt som de stod för avsevärda 32 procent av exporten tillbaka till empire.

Storbritannien importerade lyxvaror som siden och te, men den främsta exporten till kolonierna var ylletextilier

Det starka brittiska skeppsbyggandet under 1600-, 1700- och 1800-talen gav de brittiska handelsmännen ett taktiskt övertag gentemot sina konkurrenter

Jordbruk

Snart riktades uppmärksamheten mot att omvandla det gräsbevuxna hemlandet till en lönsam och självförsörjande enhet

Vid mitten av 1600-talet genomgick England någotsak av en jordbruksrevolution. Nya framsteg inom området hade sett de arkaiska metoder som hade använts för att bearbeta marken i århundraden förvisade för alltid till förmån för nya tekniker och teknologier som skickade den engelska jordbruksproduktionen till hyperaktiv överväxel.
Industrin blomstrade mellan 1700 och 1800, och 1770 jordbrukets äntligen den brittiska befolkningens tillväxt, vilket gjorde nationen till den mest produktiva i världen.
Denna revolution var inte isolerad till den lilla ön heller, och det dröjde inte länge innandessa spelförändrande nya teknikerna hittade sin väg över oceanerna till imperiets kolonier över hela världen. En av dessa nya tekniker bidrog till att förvandla dessa kolonier och herravälden till kraftverk inom jordbruket: plantagen. Plantagen var tillämplig på flera olika grödor och handlade om att så och skörda grödor så snabbt och effektivt som möjligt möjligt.
De tidigaste versionerna var inriktade på skörd av bomull, socker och tobak - stapelvaror produkter i de tidiga kolonierna i Karibien och Nord- och Sydamerika - men dess design spred sig snart över hela världen emire, till exempel till produktionen av kaffe i Östafrika Afrika, gummi i Malaya och te, jute och indigo i Indien.
Men även om en plantage kan göra underverk för produktionen när den var i drift, var det ett dyrt företag och krävde betydande kapital för att starta, så det gynnade de rikare familjerna i varje bosättning.

Mellan 1891 och 1938 investerade Storbritannien avsevärda summor i bevattning av British Raj

Plantagerna var ett så effektivt jordbrukssystem att de visade sig vara avgörande för USA:s självförsörjning.

"Under 1700-talets första kvartal hade konsumismen spridit sig som en löpeld över kolonierna och ledde till en ökning av porträttkonsten och musiken."

När så många bosättningar växte till städer var det självklart att brittiskt mode och smak skulle följa med över.

Konst & kultur

Konsten och många många andra aspekter av brittisk kultur, var tvungna att sås i kolonierna - inte nödvändigtvis för att de tvingades på den infödda befolkningen, snarare var det så att stora grupper av brittiska medborgare emigrerade till Indien, Afrika och Nord- och Sydamerika. De förde med sig en smak för fin arkitektur och porträttkonst samt en och en stark kärlek till teatern. Under den första fjärdedelen av 1700-talet hade konsumismen spridit sig som en löpeld över kolonierna och porträttkonsten och musiken fick ett uppsving. Även litteraturen började växa i kolonierna.
Men de eimperiets önskan att sätta sin prägel på de kolonier man erövrade hade dock också en mörkare sida - en sida som drevs av militärernas och guvernörernas girighet och omättliga smak för fina saker. Konstverk (keramik, glas, skulpturer eller målningar) återfanns ofta i samband med skärmytslingar och erövrade fort, men även vissa historiskt viktiga platser historiska platser plundrades också för att fylla salarna, privatbostäderna och museerna i Storbritannien.
Parthenon i akropolis i Aten var en sådan plats som utsattes för denna plundring; Den skotske adelsmannen och diplomaten Thomas Bruce, Sjundeearl of Elgin (även känd som Lord Elgin) klädde av templet och tog med sig ett stort antal antal grekiska stenskulpturer.
Liksom många av dessa förvärv finns de fortfarande kvar i Storbritannien idag (Parthenon Marbles finns på British Museum), men men deras närvaro lämnar en ohälsosam påminnelse om eimperiets girighet efter världens mest eftertraktade-efter skatter.

Infrastruktur

Det brittiska imperiet etablerade inte bara bosättningar och plantager, utan gjorde också allt för att få vital infrastruktur på plats

Infrastrukturen var nyckeln till en lång-långsiktiga överlevnaden av en koloni, särskilt om det var ett särskilt stort territorium, som de som fanns i Västafrika. Till skillnad från stora delar av resten av eriket, tillämpades inte modern infrastruktur på den afrikanska kontinenten förrän i början av 1900-talet århundradet.
Vid sekelskiftet ville Storbritannien ha mer kontroll över den ekonomiska framtiden för sina koloniala investeringar i Västafrika, därför påbörjade man den långsamma och mödosamma processen att omvandla en otroligt lantlig samling kolonier till ett sammanhängande nät av transporter och kommunala tjänster. Vägar anlades och järnvägar spreds ut över landet. Mycket av detta drevs inte bara på av många av ursprungsbefolkningens önskan att motstå koloniseringen, utan utan också av ett behov av att utmanövrera andra imperialistiska nationer som Frankrike och Spanien som utförde liknande uppgifter på andra platser oi Afrikanska afrikanska kontinenten.
Medan tillägget av denna infrastruktur var där för att moderniseraise dessa territorier för de vågor av vita brittiska bosättare som hade gjort sina hem där, hjälpte det också Storbritannien att nå djupt in i Västafrikas territorium och utnyttja de nästan gränslösa resurser som fanns där. Genom att flytta järnvägen längre in i landet kunde Storbritannien bryta och transportera tonvis med dyrbar last, inklusive diamanter, guld, järn, silver, kobolt och mycket mer. Dessa resurser var nästan ovärderliga, och deras absorption tillbaka in i elandet hjälpte till att lindra de finansiella kostnaderna för Världskriget I.

Efter slavhandelns framväxt hade Storbritannien byggt upp starka politiska band med många av Afrikas ledare

Industri

Den viktorianska eran var en tid av omvandling för imperiet, och den industriella tidvattnet svepte med sig kolonierna

Den industriella revolutionen förändrade imperiet radikalt och cementerade Storbritannien som centrum för mekaniserad produktion och innovation

Den mekaniserade metamorfos som kännetecknade 1800-talets-århundradets Storbritannien gjorde mer än att bara stimulera industrier och ekonomin, den spred sig över hela eoch förändrade livet i dessa nya länder för alltid. Produktionen av konsumtionsvaror blev mycket smidigare, skjutvapen, möbler och kläder kunde produceras snabbare och utan behov av enorma mängder manuellt manuellt arbetskraft.
Det minskade behovet av stora arbetsstyrkor sammanföll med avskaffandet av slaveriet 1833, vilket ledde till att industrin ee mpire hade byggts på avvecklades. Den industriella revolutionens ankomst, som slutligen tog tog fart mellan 1820 och-40, kom lägligt för kolonierna och bidrog till att stärka allt från jordbruk till transporter. Plantagerna fick en nystart med mekaniserade verktyg som gjorde skötseln och skörden av grödorna snabbare och enklare.
Ångålderns utbredning kom till Nord- och Sydamerika på ett ohämmat sätt, vilket gav privata företag en perfekt möjlighet att för första gången förena öst- och västkusten via tågspår. Den första transkontinentala järnvägen, som lanserades med statligt stöd 1862, förändrade bokstavligen landet för alltid och bidrog till att bryta ner gränsbarriären och förasamman och förde samman landet som aldrig förr.
Den industriella revolutionen kom med sin beskärda del av negativa resultatockså. Förbränningen av kol (en central del av den tidiga mekaniseringen som drev på användningen av ånga) gjorde plötsligt föroreningar till en mycket verklig fråga för medborgare både hemma och utomlands. Fabrikernas intåg gjorde också hantverkare arbetslösa, och allt fler fabriker växte upp i städerna till förmån för mer traditionella produktionslinjer.

Slaveri och rasism

Liksom många andra nationer på den tiden gjorde det brittiska imperiet slaveriet till en global marknad, men det fördömande arvet känns fortfarande runt om i världen

Det är en störande tanke att föreställa sig försäljning av människor och arbetskraft som en handel, men det var den verklighet som existerade i det brittiska imperiet mellan slutet av 1600-talet och 1833, då slaveriet slutligen avskaffades genom Parliament. Det är ingen överdrift att påstå att slavhandeln blev grunden för den brittiska ekonomin och den hastighet och effektivitet med vilken den brittiska kolonialismen spreds över Afrika, Asien och Nord- och Sydamerika.
De förslavade arbetskraften som stod till det brittiska imperiets förfogande formade bokstavligen världen. De arbetade på åkrarna, byggde järnvägar, utvann resurser och byggde strukturer, och deras stora antal drevs högre och högre av den ökade efterfrågan från konsumenterna. Den brittiska "triangelhandelns" uppkomst och framgångar fick många ledare av de afrikanska nationerna till slavhandlare av sitt eget folk, vilket i sin tur orsakade interna politiska stridigheter som existerar än idag.
Som om det inte redan var alarmerande nog att slavhandeln över huvud taget existerade, fick attityderna och de historiska våldsamheterna mot slavarna en bestående inverkan på de attityder som förövarnas ättlingar har gentemot offergruppen. Resultatet är det förvirrande konceptet att svarta människor på något sätt är sämre än vita, vilket har lett till långvariga attityder av rasism som vi fortfarande bekämpar och försöker utrota än idag. Ett exempel på hur dessa ohälsosamma attityder odlades ägde rum på jordbruksfälten. Efter slavarnas frigörelse sköt kostnaderna för arbetskraft i höjden eftersom de vita plantageägarna och jordbrukarna nu var tvungna att betala de före detta slavarna löner som låg närmare marknadslönerna. Detta hotade plantageekonomins överlevnad och ledde till att markägarna hittade nya sätt att hålla nere lönerna. Ett sådant sätt var att främja och delta i rasistiskt våld, där de vita männen utvecklade fientliga attityder mot de svarta arbetarna för att motivera detta våld. Dessa attityder fördes sedan vidare från en generation till nästa, främst genom socialisering mellan generationerna, och trångsyntheten fortsatte genom blodslinjerna, i många fall ända fram till modern tid.
Även om vi fortsätter att utbilda och utrota rasismen verkar det som om imperiets mörkaste arv är det som är svårast att radera ut.

Efter att ha upphävt det monopol som Royal African Company hade blev Storbritannien världens mest produktiva slavhandlare

"De blev fler och fler på grund av den ökade efterfrågan från konsumenterna"

Intressant nog skulle det dröja ytterligare tre decennier innan slaveriet avskaffades i den tidigare brittiska kolonin Amerika

Telegrafi var bara en av många tekniker som utvecklades i Storbritannien - och som gjorde att nationen och imperiet förblev en ledande industri

Språk

På gott och ont var det det brittiska imperiet som gjorde engelska till den språkliga standarden i stora delar av världen. Det blev ett globalt mediespråk och cementerade sig som grunden för sjöfartskommunikation sjöfartskommunikation och grunden för flygteknisk kommunikation,
Det brittiska imperiet blev, trots alla handelsavtal och allianser med andra europeiska nationer, en inkluderande kultur (särskilt i och med tillkomsten av navigationslagarna som säkerställde utomeuropeisk tradförblev en helt och hållet brittisk angelägenhet). På så sätt spreds det engelska språket i kolonierna. Alla dessa kolonier hade sina egna språksystem på plats innan ankomsten av empire - de Franska språket dominerade Kanada, spanska (en biprodukt av Columbus's egna kolonier på 1500-talet) talades i stor utsträckning i den nya världensydafrikas talade Afrikaans och Australien hade former av aboriginsk dialekt - och var och en av dem ersattes av engelska som bosättningar växte i storlek och förvandlade varje territorium.
Naturligtvis dog ingen av dessa dialekter ut, men engelska blev snart det vanligaste språket i landet och antogs snart av många av de respektive folken (ungefär på samma sätt som så många afrikanska nationer fortfarande använder franska än idag på grund av Frankrikes egna koloniala ansträngningar på kontinenten).
Englands position som ledare för den industriella revolutionen påskyndade spridningen av den Engelska språket. Som en av de främsta tillverkarna av fartyg och annan mekaniserad utrustning var andra länder tvungna att anta engelska som handelsspråk. Tekniken blomstrade i Storbritannien och engelskan präglades av dessa framsteg. Skapandet av telegrafen var eni händerna på Brittiska, och eftersom alla telegrafister var engelska, var de som ville använda systemet helt enkelt tvungna att använda engelska.

Segregering och uppdelning

Det brittiska imperiet ville omskapa världen för sin egen skull, och det innebar att stycka upp territorier och förtrycka ursprungsbefolkningar

Under hela estorbritannien full kontroll över de kolonier man kontrollerade och det innebar ofta att man förtryckte de människor man stötte på. De amerikanska ursprungsbefolkningarna i Amerika fann sig fördrivna från landområden som de hade ockuperat i århundraden med tillväxten av engelska och så småningom amerikanska bosättningar, medan de infödda medborgarna i British Raj levde i häl fram till dess självständighet 1947.
Men få andra folkgrupper fann sig så illa skyddade av den nation som hade förändrat dem som de svarta medborgarna i Sydafrika. När Storbritannien tog kontroll över Kapkolonin från den holländska republiken 1807 upphävde man många av de mer radikala och stötande lagarna i boerstaterna. Men den sjuka rasåtskillnaden hade för länge sedan tagit överhanden och Storbritannien gav till slut de enskilda boerstaterna befogenhet att genomdriva lagar som fråntog icke-vita deras rättigheter. Detta var den mörka början som så småningom skulle leda till Native Land Act 1913, som tvingade bort infödda afrikaner från deras egen mark, och till Apartheidrörelsens uppkomst, som gjorde svarta män, kvinnor och barn till andra klassens människor-andra klassens medborgare i årtionden.
Den empire var inte heller rädd för att dela upp och partitionera de nationer som det kontrollerade. Den delade Indien i två delar och skapade det islamiska Dominion of Pakistan 1947, för att mildra de religiösa spänningarna mellan hinduer och muslimer i Indien och som en sista gest från een sista gest från imperiet innan Indien som helhet blev självständigt. En liknande situation uppstod i Palestina efter att landet införlivats i eimperiet efterFörsta världskriget i; Storbritannien föreställde sig en ny judisk stat i hjärtat av de arabiska territorierna, och när de så småningom drog sig ur regionen, blev fröna till visionen skapandet av den judiska stat som kallas Israel.

Före Indiens delning och dess slutliga självständighet höll Storbritannien nationen i ett järngrepp

Storbritanniens stolthet eller skam?

Från slavhandel till indisk delning, topphistoriker debatterar det verkliga arvet från det herravälde som styrde vågorna

Wad är det första som dyker upp i ditt huvud när du hör frasen "Brittiska imperiet", och varför?
Richard Toye: Åh, jösses! Nostalgi, antar jag. Bara att tänka på de nuvarande Brexit-frågor som påverkas av den romantiska synen på det förlorade imperiet.
James Walvin: The Last Night of the Proms - det är all den där pompan och ståtet med drom och trumpeter. Det är en modernt firande av något från det förflutna som har en mörk sida vi'vi inte är intresserade av att prata om...och.. den representerar på något sätt en syn på det brittiska imperiet som jag inte riktigt köper och inte gillar. Det ironiska är att de sjunger "Britain never will be slaves, men när den sången skrevs vid George II:s tillträde [1727] fraktade britterna tiotusentals afrikaner över Atlanten i sina slavskepp.
John Broich: Den som svarar att han tänker på något annat än den gamla kartan med imperiet färgat i rosa ljuger - de tycker nog inte att det är ett tillräckligt sofistikerat svar. När jag har föreställt mig den kartan tenderar den att bli mycket rörigare i mitt inre öga. Jag ser suddiga konturer, konstigt upplysta trådar i ett ojämnt nät som förbinder världen, energipulser som rör sig mellan delar av kartan.
Nästan allt på jorden berörs av detta. Detta är den verkliga kartan över det historiska imperiet - ett nästan omöjligt komplicerat nätverk av influenser som studsar runt planeten.
Shrabani Basu: Som indier börjar det naturligtvis med att myteriet krossas och sedan tänker jag på så många saker som inte är bra: hungersnöden i Bengalen, alla de människor som hängdes för att kämpade för Indiens självständighet. Det är en lång, osmaklig lista, är jag rädd.

Mellan 1662 och 1807 uppgick exporten av slavar på brittiska kolonialfartyg till cirka 3 miljoner

Möt panelen

James Walvin
James Walvin är professor emeritus i historia vid University of York. Han blev medlem i Royal Society of Literature 2006 och har även tilldelats en OBE för sina insatser för vetenskapen. Han har skrivit flera böcker om slaveri och socialhistoria, varav den senaste är Socker: The World Corrupted from Slavery to Obesity (En fördärvad värld från slaveri till fetma).

Shrabani Basu
Shrabani är en indisk journalist och författare som har skrivit för The Times of India och The Telegraph. Hennes böcker inkluderar För en kung och ett annat landom indiska soldater på västfronten, Spionprinsessanom andra världskrigets hjältinna Noor Inayat Khan, och Victoria och Abdulsom nu är en storfilm med Judi Dench i huvudrollen.

Richard Toye
Richard Toye är professor i historia vid University of Exeter och var dessförinnan studierektor för historia vid University of Cambridge. Han fokuserar på brittisk historia och dess globala och imperialistiska sammanhang från slutet av 1800-talet och framåt. Bland hans verk kan nämnas Arguing about Empire: Imperial Rhetoric in Britain and France, 1882-1956.

John Broich
John är docent i det moderna Storbritanniens och dess imperiums historia vid Case Western Reserve University i USA. Hans senaste bok är Squadron: Ending the African Slave Tradesom handlar om brittiska marinofficerares och abolitionisters försök att få slut på slavhandeln som fortsatte illegalt ända in på 1880-talet.

Vilken aspekt av imperiet skulle du önska var mer allmänt förstådd eller erkänd?
SB: Själva det faktum att imperiet byggdes på folket. Det var folket som skapade det som borde erkännas för allt. Du går genom London och allt är byggt med pengar från imperiet. Du ser alla dessa stora hus på landet och hälften av dem var byggda med förmögenheter från Ostindiska kompaniet. Det var så köpmännen tjänade sina pengar - de är skyldiga mycket till rikedom de fick från Indien.
Ben det handlar inte bara om pengar. Jag tror att det jag vill se som historiker är att koloniernas roll erkänns i wvärlden woch alla dessa små historier som folk inte känner till. On och en halv miljon människor kom för att strida i Första världskriget, två och en halv miljon kom i Andra världskriget. Tde kämpade i ett krig som inte var deras och de hårdaste striderna stod i Kohima, där Indianerna tog sig an japanerna.
Alla alla dessa fakta måste vara kända från ett mycket tidigt skede, från skolan - det bör vara en del av utbildning läroplan, det är så jag ser det. Skadan är skedd, men nu borde man åtminstone erkänna människorna.
Tialogen har alltid gått ut på att vi gav dem parlamentarisk demokrati och järnvägar men det är mycket en-ensidigt. [Britterna] fick pengar från imperiet som hjälpte till att driva [sjukvården], utbildningssystemet utbildningssystemet och allt annat - pengarna från [Indien] var borta. Det måste vara erkännas nu.
Pengar åt sidan - de kan återvinnas, nu återhämtar sig Indien - Jag tror att det svåraste arvet är såren av partition som fortfarande fester och det är bestående skador som imperiet delade ut.
JW: Jag antar att den mörka sidan av imperiet bör vara mer allmänt erkänd...på ett sätt. Fördelarna finns överallt omkring oss, ända ner till den typ av statyer som du hittar i engelska civila byggnader och offentliga torg. Till exempel, lioner finns överallt i Förenade kungariket. Jag promenerade genom Hull för ett par år sedan med en mycket framstående afrikansk historiker och han tittade upp på dessa lejon och frågade"Är lejonet hemmahörande i East Yorkshire?"
Man skulle kunna tänka sig att så var fallet eftersom lejonet på något sätt sammanfattar imperiet och britterna. Det finns en mörk sida hos djuret djuret som verkar återspegla den hänsynslösheten av sättet britterna, européerna och amerikanerna styrde sina egna infödda medborgare och deras erövrade folk, samt vad de ville utvinna från dem och deras land. Det är en mycket hård historia och medan du kan försöka motverka det genom att säga att vi gav dem det engelska språket, vi gav dem demokrati, vi gav dem rättsstatsprincipen, även det förutsätter mycket.
Britterna Britterna pratar inte riktigt om den mörka sidan av imperiet så mycket eftersom det inte ser särskilt gynnsamt ut för dem. Människor har kommit till [det brittiska imperiet] via sina egna inhemska rötter. Indianer har hittat sin egen historia, som, förståeligt nog, ser på det brittiska imperiet i ett helt annat ljus.
På samma sätt har folken i Karibien har en historia som är inbäddad i slavarnas förflutna och de stora skaror afrikaner som mycket snabbt kom under imperialistisk kontroll från 1870-talet och framåt. Aallt detta skedde i slutet av a svärd eller pistol med ambitionen att exploatera naturresurserna och den arbetskraft som följde med. Så lokalbefolkningen har kommit till historien senare eftersom de inte riktigt har vaknat upp till historiens natur förrän på senare tid.
RT: Jag tror att det skulle vara bra om det fanns ett större erkännande eller fler försök att lyfta fram de människor som var undersåtar till imperiet. Med det menar jag de vanliga människorna från en mängd olika länder och med sina speciella erfarenheter.
A mycket av historieskrivningen - och jag inkluderar mig själv här - tenderar att fokusera på åsikterna hos dem i centrum, så de koloniala tjänstemännen som gjorde massor av rekord-och att rösterna från dem som upplevde imperiet när andra människor kom och tog över deras länder och administrerade dem ofta går förlorade.
JB: Den typen av saker som jag lär ut till en ny uppsättning studenter varje år: att det brittiska imperiet inte var som det galaktiska imperiet, att det inte upprätthölls av imperial stormtroopers. Ja, Royal Navy var en fantastisk maktfaktor och hade ett enormt inflytande, men dess räckvidd var begränsad. Inflytandet skedde på en miljon andra sätt.
Hur grundläggande var slaveriet för det brittiska imperiets födelse?
JW: Slaveriet var verkligen ett av de viktigaste elementen i slutet av 17-talet och början av 18-taleties. Den brittiska rikedomen var ackumulerasd från handeln i Atlanten, Afrika och Karibienoch tdet laid grunden för alla typer av imperial styrka, som till exempel uppgång av de stora städerna Bristol, Liverpool och Glasgow. Glasgow byggdes på tobak som odlades av afrikaner och det socker som kom till London och Liverpool från Karibien var också viktigt.
Timperiet hade startat före slaveriet. Vad britterna gjorde var att anslöt sig till ett slavsystem i Atlanten som spanjorerna och portugiserna hade lyckats fullända före dem. Vi var senkomlingar i imperiet, men när vi väl kom igång blev vi de stora pacemakarna. När vi väl blev involverade blev slaveriet avgörande för utvecklingen av oss som en imperialistisk nation.
Men allt detta löper naturligtvis parallellt med ett annat imperium - det i Asien, särskilt Indien. Om man

Rödrockar korsar Modderfloden Modderfloden under boerkriget, 1899

ELIZABETH I 1533-1603

Jungfrudrottningen skickade upptäcktsresande till Nya världen för att grunda de första kolonierna

Under Tudortiden var Spanien den dominerande kolonialmakten och inrättade 1521 vicekungariken som täckte Aztekerrikets erövrade områden i Centralamerika och många av de karibiska öarna.
England ville vara med på tåget. Geografen och reseskildraren Richard Hakluyt hävdade att ett imperium var ett viktigt sätt att sprida kristendomen och försvara protestantismen mot en katolsk värld. Likaså var den rikedom som kunde skapas genom att upprätta handelsstationer i Asien, Fjärran Östern och Amerika alltför lukrativ för att inte satsa på.
År 1585 skickade Elizabeth I Walter Raleigh för att grunda en koloni på Roanoke Island (i dagens North Carolina), men 1591 hade nybyggarna i stort sett försvunnit för att aldrig mer höras av. Miranda Kaufmann förklarar: "Jag tror inte att [imperie]projektet riktigt kommer igång i det elisabetanska England [...] mycket av de proto-imperiala saker som hände berodde egentligen på kriget med Spanien. Även de tidiga kolonierna sågs som en bas för att angripa Spanien."
År 1600 inrättade Elisabet I ett kungligt bidrag till Ostindiska kompaniet; detta var inte officiellt kolonisering som sådan, men det gav kompaniet monopol på all engelsk handel. Detta gjorde det möjligt för England att ekonomiskt dominera Indien under de närmaste århundradena.

Kanada
England erövrade Kanada från Frankrike efter sjuårskriget 1763, även känt som det franska och indiska kriget. Förutom att lägga till en massiv landmassa till det brittiska imperiets skryträttigheter, var Kanada ett resursrikt land med riklig handel med timmer, malm och pälsar.

"Britterna pratar inte så mycket om imperiets mörka sida eftersom den inte ser särskilt gynnsam ut."

Egypten Egypten befann sig i ekonomisk kris och sålde hälften av sina andelar i Suezkanalen till Storbritannien. Detta ledde till en revolt och inledde det anglo-egyptiska kriget 1882. Storbritannien vann och tog landet under sin kontroll. Egypten utgjorde en viktig handelsväg mellan Storbritannien och Indien och gjorde att den långa resan runt Afrika kunde undvikas.

Indien Efter att till stor del ha kontrollerats av Ostindiska kompaniet blev Indien en del av det brittiska imperiet 1858. Indien kallades för "juvelen i kronan" och var den mest värdefulla delen av Storbritanniens imperium, med lukrativ handel med kryddor, juveler och textilier. Den viktigaste tillgången i Indien var dock dess enorma befolkning som gav bränsle till Storbritanniens militära makt.

Sydafrika Britterna tog kontroll över Godahoppsudden i början av 1800-talet för att använda den som en mellanstation på vägen till Indien. Men när guld och diamanter upptäcktes i regionen ökade deras intresse för regionen, vilket ledde till zulu- och boerkriget.

Australien Australien var ursprungligen en brittisk straffkoloni och tusentals fångar transporterades till kontinenten. Men när man upptäckte guld där, åkte brittiska invandrare frivilligt dit för att söka lyckan. Förlust av mark, misshandel och europeiska sjukdomar drabbade aboriginerna hårt.

Måla världen rosa

Det brittiska imperiets omfattning och bredd kan inte överskattas. Vid sekelskiftet 1900 hade det till och med överträffat romarrikets makt och blivit ett land som solen aldrig gick ner över. Historiker delar dock ofta in imperiet i två epoker. Det första brittiska imperiet bestod främst av kolonier i Nordamerika och Västindien, som drevs av slavarbete och skördade socker och tobak. På 1700-talet utkämpade Storbritannien flera krig mot Frankrike och erövrade deras kanadensiska territorier och handelsstationer i Indien. Det första brittiska imperiet tog slut i och med det amerikanska självständighetskriget 1783.
Under det andra brittiska imperiet vände nationen sitt intresse österut. Kapten James Cook landsteg för första gången på Nya Zeeland 1769, och den första fångtransporten anlände till Australien 1788. Storbritannien hävdade sin auktoritet över Hongkong under opiumkriget med Kina 1841. Den brittiska regeringen tog sedan kontroll över Indien (inklusive Pakistan och Bangladesh) från Ostindiska kompaniet 1858, och drottning Victoria utropades till kejsarinna av Indien 1876. Under den s.k. "Afrikanska kampen" från 1880-talet till första världskriget förvärvade Storbritannien kolonier i Afrika, från Kairo till Kapstaden.

CHARLES I 1600-49

Kolonier som skapades av denna monark blev tillflyktsorter för förföljda puritaner

Efter att England, Irland och Skottland genom kronans union 1603 hamnat under familjen Stuarts personliga styre fortsatte Karl I sin fars, Jakob I, arbete med att utvidga sina tre kungadömen till en global makt.
Efter att pilgrimsfäderna 1620 hade grundat Plymouthkolonin som en tillflyktsort för puritaner, följde Massachusetts Bay Colony 1630. Carolina, som ännu inte var uppdelat i nord och syd, koloniserades och fick sitt namn efter kungen, och Maryland, som var tänkt som en helig plats för katoliker, följde efter 1634. Koloniseringen av Karibien tog också fart. Bland annat St Kitts, Barbados och Nevis blev alla snabbt koloniserade.
Det som gjorde kolonierna mer framgångsrika än de tidiga elisabetanska försöken var mängden vanliga människor som var motiverade att göra resan. Den politiska situationen i England blev alltmer tillspetsad med ett hotande inbördeskrig och stora farsoter som härjade i landet. Ett nytt liv på en avlägsen kontinent där det fanns mer än tillräckligt med land för alla verkade vara en välkommen tillflyktsort.

tänk på dessa två saker tillsammans, britterna skickar afrikaner till Amerika och utnyttjar deras rikedom och den rikedom som de är  från sina aktiviteter i Indien, har du de två strömmarna som går för att forma detta extraordinära kraftverk som var Storbritannien i  slutet av 1700-talet.
JB: Om det inte hade funnitsinget slaveri, skulle det inte ha funnits ingen slavhandel och inget brittiskt imperium som vi känner det. Mordiska slavarbetsoperationer möjliggjorde omvandlingen av Karibien och den amerikanska sydöstra delen till en enorm sockerfabrik - det multiplicerade Storbritanniens produktiva mark många gånger över.
Sockret och romen gav bränsle åt det brittiska imperiet och tde resulterande pengarna ytterligare drev Storbritannien. Slavhandeln och frakthandeln samt kungliga flottor och handelsflottor finansierade och utbildade generationer av brittiska sjömän.
SB: Slaveriet spelade naturligtvis en stor roll. Det sägs att slavarna befriades, men sedan följde också kontraktsarbete. Det var precis som slaveri eftersom de [före detta slavarna] inte kunde återvända hem.
Du fick kontraktsarbetarna att åka till de [brittiska] karibiska öarna - och många indier åkte också dit från östra Indien - och de arbetade på sockerrörsfälten men de kunde aldrig återvända hem. Detta ersatte slaveriet men det var exakt samma sak, bara med ett annat ord - och ja, det byggde imperiet.
Omvänt, hur grundläggande eller omvälvande för det brittiska imperiet var kampen för att få slut på slaveriet?
RT: Jag skulle säga att det ofta finns en hel del självbelåtenhet bland britterna, särskilt bland politikerna, om Storbritanniens uppenbart viktiga roll i att få slut på slavhandeln. Det finns dock inte inte mycket erkännande av dess roll i att främja den i första hand.
SB: Allt man hör om avskaffandet är William Wilberforce, men avskaffandet skedde också för att svarta människor själva kämpade mot det och det är en historia som vi inte hör. Det var inte bara [britterna] som gav bort det. Det var mycket upplopp och tillräckligt med motstånd så att de var tvungna att ge bort det - det är en historia som vi också behöver känna till och som väntar på att bli berättad.
JW: Jag tror att vi behöver komma tillbaka till ett mycket mer gammaldags sätt att tänka på slaveri och det faktum att det slutade rent över hela Amerika för en hel del mycket komplexa faktorer. Först och främst skakade slavarna själva ständigt sina bojor - de ville bort från det här, de ville vara fria. Ibland togdet i form av revolt eller genom att arbeta långsamt.
Men slaveriet kom till ett slut på en mycket kort tid delvis på grund av de Européerna förlorade förtroendet för det och för vad de gjorde. tde började att inse att slaveriet varvar moraliskt fördärvat på ett sätt som de inte egentligen tänkt på tidigare.
I tror inte att det råder någon tvekan om att britterna tyckte att slaveri var fel 1833. Över 1,3 miljoner människor från alla samhällsskikt undertecknade petitioner mot det och tdet hade inte hänt 1733 eller 1633. Någonting hade förändrats.
Det brittiska folket blev mycket mer påverkat av nonkonformitetbaptister, missionärer, aspekter av anglikanismen. De kom också att tro på människans rättigheter - det är revolutionens ålder, idéerna om frihet, broderskap och jämlikhet, alla dessa frågor som hade kommit från de franska och amerikanska revolutionerna, och de blev blandade mellan 1780 och 1830. Den varvar en 50-årsperiod där det de såg i Amerika var djupt fördärvat och vad som gav den känslan en mycket skarpare kant var att lära sig om sättet i vilken slavarna var faktiskt var behandlades i Karibien och Nord- och Sydamerika.
Ttill att börja med blev allt fler människor blev läskunniga och det fanns också mer billigt tryck tillgängligt - många brittiska medborgare kunde nu läsa om slaveri. Missionärer, färska från Jamaica, kom tillbaka till förenade kungariket för att berätta historierna om kränkningen av slavar i trånga kyrkor och tdet fanns en växande känsla av moralisk upprördhet över detta. Iom man tänker efter var avskaffandet av slaveriet en extraordinär omvandling. Wet som är intressant är att inte bara gjorde britterna bestämde sig för att de inte vill ha något mer att göra med slaveri för en en hel mängd av komplexa skäl, men att de sedan blevaabolitionister i en imperialistisk bemärkelse.
De Britterna villeed att avskaffandet skulle bli en del av deras imperialism och för att göra det de var de tvungna att tvinga andra människor att bli abolitionister på det sätt som de vire. Tde tried att övertyga fransmännen, spanjorerna, portugiserna och amerikanerna genom fördrag, och de försökte övertyga afrikanerna med våld och diplomati.
Envar och en måste gå med på brittisk abolition - 1700-talets tjuvskytt blev 1800-talets viltvårdare och det ironiska är att Storbritanniens övergång till abolition blevaen viktig del i dess beslutsamhet att införa imperium i andra delar av världen. För exempelvar de tvungna att se till att afrikanerna inte bli slavhandlare, och för att göra det var de tvungna kontrollera dem.
SB: Vi bör se till att vi aldrigaldrig bortser från den roll som de engelska liberalerna spelade, inte bara i slaveriet, men också i att motsätta sig kolonialismen. Det fanns många människor som var emot det som hände och de hjälpte Indien. De var på den andra sidan, och hjälpte frihetskampen,  och jag uppskattar deras ansträngningar och bidragsom de de gjorde.
Vi måste också måste komma ihåg att se saker och ting som ett tvåvägsförhållande - situationen är aldrig i svart och vitt. Vi måste verkligen se till att vi förstå och ge respekt där det är på sin plats.
JB: Kampen för att få slut på slaveriet var extremt omvälvande för det brittiska imperiet. Vi behöver bara lockså till Royal Navy: s undertryckande av slavhandeln på Afrikas väst- och senare östkust för att se rötterna till militär humanitär intervention som vi fortfarande har idag.
Hur cyniska vi än tenderar att vara och hur kritiskt vi än vill granska alla brittiska imperialistiska historia, så var uppoffringarna från brittiska och afrikanska (Kroomen) sjömän på dessa stationer stora och utgifterna från den brittiska skatten mycket höga.
Från Royal African Company på 1600-talet till till Ostindiska kompaniet på 1700-talet till Cecil Rhodes på 1800-talet var det brittiska imperiets motor företagsamheten.  Hur ansvarsfull var då den brittiska staten?
JW: Det här var inte bara ett ekonomiskt fenomen. Jag menar, det varuppkomsten av stora ekonomiska system, men det wauppmuntras på alla punkter av den brittiska staten. Lagar från parlamentet kontrollerade detta - tnavigationsakterna dikterade vad som fick och inte fick transporteras på brittiska fartyg. Royal Navy utveckladeed under 1700-talet och användesanvändes i Atlanten såväl som i Asien och Indiska oceanen för att skydda den brittiska statens intressen, som varvar aktivt involverad i detta.
Det är inte så att den Brittiska viär oskyldiga åskådare, bara titta på företag fortsätta med det - tde hade koloniala tjänstemän, arméer, milis och Royal Navy-depåer på plats. Vad de gjorde gjorde var att se till att Storbritanniens ekonomiska intressen var skyddas med alla nödvändiga medel. Ipå 1700-talet innebar det att gå ut i krig, så konflikterna med fransmännen var en kamp mellan två stora imperier i Indien och Atlanten om dominans som skulle ge ekonomiska fördelar för segraren.
RT: Tja, som med allt annat, det varen kombination av faktorer. Det fanns de som kände som om att de hade moraliska skyldigheter att civilisera saker som

Imperiet firade sin storhet vid utställningen i Crystal Palace 1851

Edward Colston var en slavhandlare som blev parlamentsledamot

Emblem för British Anti-Slavery Society år 1795

"Slavarna själva skakade ständigt sina bojor"

GEORGE III
1738-1820

Under denna mycket utskällda kung ändrades imperiets riktning från väst till öst

"Mad King George" får ofta skulden för förlusten av de 13 amerikanska kolonierna, men det är orättvist. På 1700-talet förlitade sig regenten på sina whig- och toryministrar i en alltmer konstitutionell monarki, och George led av vad vi nu vet var porfyri, ett allvarligt mentalt tillstånd.
En av de mest akuta frågorna efter undertecknandet av Parisfördraget den 3 september 1783 - då USA formellt blev självständigt - var vart man skulle skicka straffångar som tidigare hade skeppats över Atlanten. Förlusten av Amerika innebar också problem för den ekonomiska aktiviteten i Karibien eftersom Storbritannien inte längre hade någon bas på kontinenten.
Vid slutet av George III:s regeringstid 1820 hade Storbritannien löst dessa problem och gjort sitt imperium ännu mäktigare. Australien hade blivit ett nytt hem för transporterade straffångar och Fjärran Östern var nu maktcentrum. Bomull och silke fördes tillbaka till Storbritannien och användes i fabrikerna i de nya industristäderna i norr. Karibien blev irrelevant eftersom det blev mycket mer lönsamt att utvinna inhemskt socker ur betorna än att importera det, och slaveriet blev både ekonomiskt ohållbart och moraliskt motbjudande för många människor i Storbritannien.

En illustration från 1902 som visar Britannia i kamp mot barbariet

År 1700 stod slavhandeln för 80 procent av Storbritanniens utlandsinkomster

År 1700 hade sockerproduktionen på de brittiska öarna i Karibien nått 25.000 ton.
År 1750 producerade sockerexportörerna 150.000 ton socker, varav 36.000 ton kom enbart från Jamaica

Den triangulära slavhandeln

De portugisiska och spanska slavhandlarnas framgångar fick brittiska sjömän att följa efter från 1640-talet. En brutalt effektiv handelstriangel etablerades snart, där de brittiska slavhandlarna upprepade en resa på tre ben. De begav sig till Afrikas västkust, där de bytte tillfångatagna män, kvinnor och barn mot europeiska varor som vapen, textilier och alkohol.
Med en last av förslavade afrikaner korsade handlarna Medelpassagen i Atlanten under sex till åtta veckor. Upp till 20 procent av dem som var fastkedjade i slavskeppens lastrum dog innan de ens hade nått sin destination. I Västindien såldes de afrikaner som hade överlevt den förrädiska resan på slavmarknader för enorma vinster. Handlarna använde pengarna till att köpa grödor som kunde säljas i hemlandet, bland annat kaffe, tobak, socker och senare bomull - allt detta var produkter av slavarbete.
Mellan 1695 och 1807 avseglade 10.600 slavskepp från engelska hamnar, varav 50 procent enbart från Liverpool. Det exakta antalet afrikaner som transporterades till Amerika som slavar är omdiskuterat, och det finns uppskattningar som går så högt som 28 miljoner. enbart under 1700-talet fördes kanske 6 miljoner afrikaner till Amerika som slavar, varav minst en tredjedel på brittiska fartyg.

från vårt perspektiv kanske inte ser ut som äkta moral men ändå var djupt kända vid den tidpunkten - men hur effektivt det gjordes är  en annan fråga.
I verkligen viktigt att understryka att den brittiska Brittiska Empire inte bara kan ses som vara centralt styrd och ledd från London, där ett beslut fattades av fattades av männen i Whitehall och sedan omedelbart omedelbart genomfördes i kolonierna eller i Indien.
Detta var naturligtvis en tid av långsam kommunikation och därför var en viktig princip att saker och ting skulle överlåtas till mannen på plats. Men detdet gav dock ett stort fönster av möjligheter för handlare och affärsmän att få fotfäste på platser där myndigheterna kanske inte nödvändigtvis var helt bekväma med vad de gjorde, men de inte riktigt såg en mycket kraftfull anledning - eller kanske inte ens hade makten - att stoppa det från hända.
JB: Ansvaret var blandat. De Brittiska staten hade sina egna kronkolonier och senare det indiska imperiet, som den var direkt ansvarig för. Iden var auktoritativockså i det att den beviljade monopol eller andra koncessioner till halvprivata koloniala verksamheter. Men ja, ibland ligger en stor del av skulden för hemskheterna på enskilda människor - som till exempel Cecil Rhodes, en uttrycklig global  vit supremacist.
SB: Det byggdes helt och hållet [på] bomull. Manchester och Lancashire var stora industriområden områden och de växte tack vare styrkan i textilindustrin och Indisk bomull kommer in, men också på bekostnad av indisk produktion eftersom den lokala industrin dödades sedan.
Man skulle kunna skriva så många böcker om hur britterna förstörde hela bomullsspinneriindustrin i Indien. Väverskorna blev arbetslösa, det var en stor och bestående skada.
Den sena viktorianska synen på den brittiska Empire var att det var detta stora "civiliserande" uppdrag. Enligt din åsikt, hur framgångsrikt var det?
RT: Det är lite av en laddad fråga eftersom den Viktorianska civilisationsbegreppet kanske inte var helt helt välkommend av de människor som var på den mottagande änden. Om man bara ser det som att bygga infrastruktur, så var viktorianerna verkligen ganska framgångsrika - oavsett om det tjänade någon större nytta för de människor som bodde i de erövrade länder är mycket mer tveksamtmen.
Jag tror att om man verkligen skulle ta frågan om de lyckades bokstavligt, så handlar det i grund och botten om i vilken utsträckning de verkligen lyckades omvända resten av imperiet till den tidens brittiska värderingar. Till det måste man säga att avkoloniseringsfasen visar att britterna åtminstone inte hade lyckats vinna över betydande delar av dessa samhällen till sin sida. Om britterna verkligen hade hållit fast vid vad de ville  när det gäller deras effekter på ursprungsbefolkningen, skulle empire förmodligen fortfarande vara igång i någon form idag.
JW: Imperiet var framgångsrikt i den meningen att det förde hundratals miljoner människor samman under en flagga - den imperialistiska brittiska flaggan. Man kan inte titta på en världskarta 1914 och inte säga att denövningen var'inte en framgång - hela världen verkar vara rosa!
Faktum är att det var ett av mina första minnen av att jag lärde mig om emire i grundskolan: att titta på kartor och höra läraren säga: "Det här är vårt." Stora delar av Indien, Nord- och Sydamerika - det var vårt. Det inkluderade naturligtvis länderna i Samväldet, och om ett imperium är framgångsrikt när det gäller dess spridning över världen och kontroll, så det brittiska imperiet triumferade.
Hur man kalibrerar imperiets framgång i termer av "civiliseringmen.., Vet jag inte, för det  också brutaliserad. Den påtvingaded vissa politiska, utbildningsmässiga och språkliga system på ursprungsbefolkningarna med vapenpunkt.
SB: Det var det inte - det var bara en övning för att tjäna pengar. Från början till slut handlade det bara om pengar. Jag menar, du kan rättfärdiga det genom att säga att britterna var på ett civiliserande uppdrag, och jag är säker på att de trodde det, men det är faktiskt helt osant.
JB: Våld och tvång kan aldrig vara civiliserande.
Avkoloniseringsprocessen var ofta blodig och kaotisk. För att använda Indien som exempel, anser du att de tidigare "imperialistiska" makterna har ett ansvar för att "hantera" resultatet, eller var det "rätta" att  att göra att ta ett steg tillbaka?
RT: Jag tror att det var ett moment 22 i den meningen att det alltid är möjligt att säga att besluten kunde ha fattats på ett bättre sätt och att det blodiga våldet i samband med delningen verkligen kunde ha undvikits. Kunde det ha minimerats eller gjorts mindre fruktansvärt? Kanske, men man måste komma ihåg att det fanns fredliga överlämningar...också. Det är inte helt enkelt att varje gång det fanns avkolonisering åtföljdes det av enorma vågor av våld.
Ifallet Indien tror jag att det är oerhört svårt att se hur britterna skulle ha kunnat dra sig tillbaka utan att det skulle ha inträffat. Poängen är förstås att britterna själva helt medvetet hade underblåst spänningarna mellan de olika etniska och religiösa grupperna i Indien etniska och religiösa grupper i Indien som en politik för att delaing och härskastyra över decennierna decennier. Om britterna hade varit mer mottagliga för indisk nationalism tidigare och hade varit beredda att arbeta mer lite mer konstruktivt i ett tidigare skede, kanske saker och ting kunde ha blivit annorlundal.
Bi slutet av andra världskriget var britterna verkligen var i en catch-22. Labourregeringen [1945-51 under Clement Attlee] ville uppriktigt dra sig ur för mycket goda, praktiska skäl; dess händer viär bundna verkligen när det gäller att behöva påskynda saker. Det är svårt att se att de spänningar som redan var så höga skulle ha kunnat undertryckas permanent.
JW: Det är en catch-22, tror jag. Jag är inte säker på att britterna hanterade slutet på det indiska imperiet väl och det kan vara delvis på grund av Louis Mountbatten, guvernören-generalguvernör i Indien. Det fanns en viss arrogans hos mannen som smittade av sig på hans sätt att beordra tillbakadragande från Indien och delning, men jag är inte säker på att resultatet skulle ha blivit mindre våldsamt.
Det verkar som om det som hände var ett hopkok av omständigheter, som förvärrades av Mountbatten och även Muhammad Ali Jinnahs envishet att inte göra eftergifter när han behövde det. Huruvida det var tvunget att vara så våldsamt som det var är svårt att säga.
JB: Det hemska med ett imperium är att det nästan alltid slutar på det sätt som det gjorde i Indien, och om man bryter det så äger man det. Det är inte bara så att britterna genomförde sitt tillbakadragande där, eller från Palestina eller områden i Afrika, dåligt - det är att de under sitt styre

"Det är inte bara så att varje gång det skedde en avkolonisering så åtföljdes den av enorma våldsvågor."

WILLIAM WILBERFORCE 1759-1833

En evangelist som spelade en nyckelroll i avskaffandet av slavhandeln

Wilberforce, som var son till en köpman från Yorkshire, kämpade redan från barnsben för slaveriets avskaffande men började intressera sig för politik först när han studerade vid Cambridge University. Här träffade han två personer som skulle komma att spela en avgörande roll i hans kamp för slaveriets avskaffande: den blivande Tory-ledaren och premiärministern William Pitt den yngre och aristokraten Thomas Babington, vars herrgård i byn Rothley i Leicestershire skulle bli en välkommen tillflyktsort för dem när de skulle utarbeta den historiska lagstiftningen mot slaveriet.
Wilberforce ska ha spenderat 8.000 pund på sin kampanj för att bli oberoende parlamentsledamot för Kingston upon Hull, men blev snart desillusionerad över att ha kandiderat för personlig vinning. Han träffade prästen John Newton, som hade varit slavövervakare på Guldkusten, och blev förskräckt över vad han hade sett. James Ramsays skrifter - en läkare och predikant som hade tillbringat 19 år på den karibiska ön St Kitts - hade också en djupgående inverkan på honom.
Wilberforce fick snart en uppenbarelse: att avskaffa slavhandeln, kände han, var Guds uppdrag för honom. Som oberoende parlamentsledamot ställde han sig på whigs och tories sida och samarbetade med båda för att avskaffa både slavhandeln 1807 och själva slaveriet 1833.

Illustrationer av livet på plantagen som åtföljde Amelia Opies anti-slaveri-dikt The Black Man's Lament från 1826

John Hawkins var den förste engelske handelsmannen som drog nytta av triangelhandeln

NYCKEL

Brittisk

Franska

Belge

Tysk

Italienska

Spanska

Portugisiska

Oberoende

LIBYA -

EGYPT -

FRANSKA VÄSTAFRIKA -

NIGERIA -

- ANGLO-EGYPTISKA SUDAN

AFRIKA 1914

BELGISK CONGO -

- TYSK ÖSTAFRIKA

ANGOLA -

- UNIONEN FÖR SYDAFRIKA

Kapplöpningen om Afrika

Storbritanniens roll i Afrika under 1600- och 1700-talen var inte kolonial i egentlig mening - man säkrade strategiska hamnar på västkusten för att enkelt kunna transportera afrikanska slavar över Atlanten. Men detta började förändras under 1800-talet. År 1806 erövrade britterna permanent Kapkolonin (dagens Sydafrika), ett tidigare nederländskt territorium. Sierra Leone följde 1808, följt av Gambia 1816, Lagos 1861 och Guldkusten (dagens Ghana) 1874. Det som motiverade Storbritannien var en rivalitet med andra europeiska länder om kulturell, religiös och ekonomisk dominans på kontinenten och efter abolitioniströrelsens framgångar en önskan att förhindra att slaveri utövades antingen av rivaliserande makter eller av afrikanerna själva.
Men det var inte förrän på 1880-talet som händelserna tog fart. De rivaliserande länderna blev skrämda av varandras intentioner för kontinenten, särskilt planerna på transnationella järnvägar genom kolonierna: fransmännen hoppades kunna bygga en järnväg genom Sahara, britterna ville ha en linje från Kap till Kairo, och portugiserna ville ansluta sin så kallade rosafärgade karta som sträckte sig från Angola i öster till Moçambique i väster. En rad blodiga strider följde mellan Storbritannien, den afrikanska ursprungsbefolkningen och andra europeiska bosättare, bland annat de två boerkrigen i södra Afrika och Mahdistkriget i Sudan.

Europa delar upp Afrika vid Berlinkonferensen 1884

skapade förhållanden som gynnade sådan blodspillan. Det var deras söndra och härska tekniker, deras undertryckandeon av demokratiska rörelser och den systematiska underutvecklingen av industri, utbildning, elektrifiering och så vidare.
SB: Jag tycker att [britterna] var ansvariga. De stod tillbaka och tittade på upploppen och de var där. Ivar deras ansvar att se till att  en smidig överföring och att ta hand om situationen. Polisen var en del av den brittiska polisen innan detta men Pakistan hade inte a polis polisstyrka efter delningen.
Medan administratörerna övergick, de hade ingenting över där - det är inte en situation som man bara kan lämna efter 200 år. Polisen fick instruktioner om att ta hand om britterna och se till att de inte skadades under upploppen. Det är fullständigt skandalöst, verkligen.
Ett annat exempel är 1917 Balfourdeklarationen och uppdelningen av Mellanöstern. Kunde Storbritannien, enligt din mening, ha vetat om den splittring som skulle bli följden, eller är det bara möjligt i efterhand?
JW: Hade de vetat vad som skulle hända nu, Tvivlar jag på att det skulle ha inträffat - men vem kunde ha förutsett att det skulle bli krig från 1948? Vem kunde ha vetat när Balfourdeklarationen gjordes att Hitler skulle göra vad han gjorde mot de europeiska judarna?
Ingen visste att den slutliga lösningen skulle komma och ändra hela spelplanen. Vem vid sina sinnens fulla bruk kunde ens ha trott att det skulle hända? Det såg ut som ett generöst erbjudande till sionisterna, men det gjordes på bekostnad av andras och jag tror inte att man fullt ut förstod hur kostsamt det skulle bli för araberna.
RT: Det är inte så att alla tyckte att Balfourdeklarationen var en lysande idé. Edwin Montagu var Indiens utrikesminister 1917-1922 och trots att han var jude var han starkt emot den eftersom han ogillade den sionistiska idén att judar skulle leva i en särskild nation med den möjliga risken att de inte skulle anses vara legitima eller bli angripna i de länder där de ursprungligen hade fötts.
Pom man säger så här: det var inte självklart för alla att detta skulle vara oproblematiskt. Jag säger inte att Montagu förutsåg de exakta frågor som uppstod i form av förbittring mellan judar och araber i Palestina och han kunde förmodligen inte ha förutsett vad det skulle innebära, men  Men jag tror att det krävs enorm framsynthet för att inse att att göra detta kunde vara tveksamt.
Tbritterna vaknade upp till de fulla svårigheterna med det i viss utsträckning på 1920-talet och de försökte att utföra en balansakt. I deklarationen står det att "den existerande befolkningens frihet, såväl ekonomisk som politisk" måste upprätthållas. Naturligtvis var folk medvetna om att det fanns en icke-judisk befolkning men britterna borde utan tvekan ha visat mer framsynthet.
JB: Nej, det fanns gott om människor som kunde ha berättat för dem att det fanns en palestinsk arabisk och panarabisk nationalism i området vid tiden för Balfourdeklarationen och att de gjorde ett implicit val att gynna judarna. När britterna och indierna drev ut osmanerna ur Palestina fanns det med andra ord en hel del entusiastiska unga drömmare som föreställde sig en fri eller federerad arabisk nation, precis som det fanns de föreställde sig en judisk nation.
SB: Alla problem i världen har vid något tillfälle orsakats av Storbritannien. Jag tycker att det är en tung börda som landet måste ta ansvar för.
Vilken positiv prestation av det brittiska imperiet - om man tror på det  har någon - är den mest betydelsefulla?
JW: Det engelska språket, engelska rättssystem i vissa delar av världen och vissa typer av demokrati, även om de inte alltid var lämpliga - men hur man ska väga dessa framgångar mot nackdelarna är svårt att säga.
Om man tittar på en karta över Afrika med dess raka linjer och rektanglar som är uppdelade i länder som inte har någon som helst lojalitet mot dessa linjer, är det svårt att avgöra om skadan som följde med det, att rida grovt över stam-, etniska uppdelningar, faktiskt uppvägs av det faktum att  att de undervisades på engelska och var  fick vissa parlamentariska förfaranden. Det är  en mycket osäker balans.
RT: Jag tror att jag kommer att säga ingen, för om du börjar att prata om alla positiva och negativa och börja väga upp saker och ting...det är inte särskilt hjälpsamt för den historiska förståelsen av vad som hände. Det är problematiskt eftersom man kan hamna i en situation där det är väldigt frestande att gå en väg där folk säger: "Ja, det förekom en hel del massakrer och det förekom hungersnöd och det förekom slaveri - men på uppsidan byggde vi massor av broar och järnvägar, och vi spred rättsstatsprincipen. På det hela taget, kan vi inte säga att det brittiska imperiet på det hela taget var en ganska bra sak?"
Jag tror att det är en tankegång som många människor tycker är övertygande, och ändå känner jag mig som om det förstärker a många mysiga antaganden som britterna kan ha om sig själva. Det som låter som ett rättvist förhållningssätt kan sluta med att några av de mörkare episoderna vitkalkas.
Wör att försöka hitta något ljus antar jag att man kan peka på de positiva relationerna mellan många av länderna i Samväldet och att det kanske finns eller har funnits en viss goodwill från deras sidadem.
Jag vill inte påstå att det brittiska imperiets historia bara bestod av oavbrutna massakrer, vilket är överdrivet, men arvet efter imperiet har varit mycket problematiskt. Men tdärmed inte sagt att allting

Ett indiskt hembiträde tjänstgör i den brittiske parlamentsledamoten George Clives hus 1765

Indiens delning

Efter andra världskriget var kraven på indisk självständighet fler än någonsin tidigare. Clement Attlee, den brittiske premiärministern, var fast besluten att övervaka självständigheten efter valet 1945, eftersom han insåg att Indien inte längre kunde stödjas och att det var på väg att koka över. De flesta indier var hinduer, men ungefär en fjärdedel var muslimer och sikherna utgjorde en betydande minoritet. Jawaharlal Nehru, den hinduiska ledaren för den självständighetsivrande kongressen, och Mahatma Gandhi, som uppmuntrade icke-våldsmetoder, kom på kant med den muslimske ledaren Muhammad Ali Jinnah.
Jinnah drev alltmer på för att skapa en andra oberoende islamisk stat. En kompromiss - att skapa ett federaliserat land - avvisades av Nehru, som befarade att det skulle göra Indien omöjligt att styra. Vissa historiker hävdar att britterna ville ha en tvåstatslösning eftersom kongressen troligen inte skulle ha tillåtit Storbritannien att behålla trupper för att skydda Asien från kommunistiskt inflytande. Utan någon överenskommelse föreslog Storbritannien gränser som godtyckligt styckade upp de religiöst blandade och rika regionerna Bengalen och Punjab.
Dessa planer hölls hemliga fram till efter självständighetsdagen den 15 augusti 1947. Våldsamheter bröt snart ut på alla sidor. Av de 899.000 muslimer som försökte migrera till fots och med tåg dog mellan 500.000 och 800.000 när de försökte ta sig in i västra Punjab (Pakistan). 1.25 miljoner icke-muslimer flyttade till den indiska sidan av Punjab. De som inte dog av svält eller utmattning slaktades av de rivaliserande sidorna.

Upp till 17 miljoner människor lämnade sina hem och blev flyktingar över en natt

Nödtåg fyllda med desperata flyktingar under Indiens delning

"Det hemska med ett imperium är att det nästan alltid slutar som det gjorde i Indien, och om man bryter det så äger man det."

Omkring 5,5 miljoner hinduer och sikher flydde till Indien 1947-48, medan 5,8 miljoner muslimer flydde till Pakistan

LAHORE -

- DELHI

- DHAKA

Cirka 1 miljon män, kvinnor och barn förlorade sina liv

Den blivande kung Edward VII besöker Indien 1876

CECIL RHODES
1853-1902

Imperialisten som hjälpte till att så frön till rasdiskriminering i Sydafrika

Rhodes föddes i Hertfordshire i England och började vid 17 års ålder arbeta på sina bröders bomullsfarm i Natal, norr om Kapkolonin. Han återvände för att studera vid Oxford University innan han startade De Beers Mining Company, ett av världens mest framgångsrika diamantföretag. Under Rhodes ledning utsatte företaget svarta afrikaner för farliga och fruktansvärda arbetsförhållanden som har jämförts med slaveri. I hans testamente finns bestämmelser om att en del av hans enorma förmögenhet ska användas till ett kontroversiellt stipendium för Oxfordstudenter.
Rhodes önskan att skapa en enad sydafrikansk stat under brittiskt styre på bekostnad av andra etniska och religiösa grupper har fått många historiker att stämpla honom som en vit rasist. Som premiärminister i Kapkolonin införde han 1892 års Franchise and Ballot Act, som begränsade rösträtten till personer med hög utbildning och rikedom, vilket i stort sett uteslöt svarta och fattiga från valrepresentation, och 1894 års Glen Grey Act, som skapade bosättningar enbart för afrikaner och därmed införde segregation.
År 1895 försökte Rhodes provocera fram ett uppror bland brittiska arbetare i den sydafrikanska republiken Transvaal, kallat Jameson Raid, men det misslyckades spektakulärt och ledde till många av de spänningar mellan Storbritannien och Nederländerna som ledde till det andra boerkriget.

"12 miljoner människor som skeppades på slavskepp under en period av 200-300 år är ett spektakulärt brott"

som har gått fel i avkoloniserade länder sedan de lämnade de har lämnat imperiet måste nödvändigtvis läggas wvemlfötterna på britterna.
JB: Jag tycker att det är en kategoriskkategoriskt fel att tala om imperiets landvinningar. För all del, vi ska studera hårt och betrakta konsekvenserna av den brittiska Empire, men att hylla dem är inte bara inte bra historia, det hotar också att dölja dess tvångsmässiga natur.
Vi är glada över att de två Afrikaskvadronerna avledde eller hindrade hundratusentals från att spendera sina liv i slaveri, till exempel, men det skulle inte ha funnits någon transatlantisk eller indisk slavhandel utan imperialism. Alla dessa saker kan inte skiljas åt.
SB: Jag tror att vi bara har de konsekvenser. Vi har en enorm indisk diaspora - är det en fördel? Vem vet? Indier hade ofta inget val - de kom till Storbritannien för att få jobb i fabrikerna och allt detta är konsekvenser.
We [Sydasiater] är alla barn av imperium. Bad vi om det? Nej, men vi är det. Vad som än har hänt sedan dess är vad som har hänt i historien. Vi talar engelska som vårt modersmål och vi har glömt vårt eget ursprungliga språk - är det bra? Nej, det är det inte, men det har hänt och vi kan inte ändra på det.
Av det brittiskampires mörkare arv, vad tror du att vara dess enskilt största skam?
JW: Det finns så många: styrelseskicket och våldet i Indien, slutet på imperiet i Indien, krigen i Afrika för att säkra detäven om Jag tror att britternas uttåg ur Afrika var mycket mindre besvärligt än det kunde ha varit.
Jag tror dock att den atlantiska slavhandeln måste vara en av de största skammen. Återigen, det är inte som en ursäkt, det är bara fakta. att 12 miljoner människor skeppades på slavskepp under en period av 200-300 år är ett spektakulärt brott, inte bara mot Afrika utan också mot de inblandade individerna och vad som hände med dem i Amerika. Det är verkligen en lika mörk episod som  du skulle bry dig om att hitta.
JB: Välj och vraka: slaveri, rån, krig av rovgirighet och godtyckliga fasor som de viktorianska svältreaktionerna i Indien. Listan kan göras lång.
RT: Ja, ja, Jag tror att slaveri skulle förmodligen måste vara den uppenbara.
SB: Det är utnyttjandet av människor för materiella vinster i den utsträckning att man hänger alla som motsätter sig det. Man dödar dem, man förstör deras land - vad kan vara värre än det?

DROTTNING VICTORIA 1819-1901

Kejsarinnan av Indien ledde det brittiska imperiets stormaktstid

Under drottning Victorias 63-åriga regeringstid växte det brittiska imperiet och förändrades oåterkalleligt både hemma och utomlands. Städer som Manchester och Birmingham utvecklades genom industrialisering och skapandet av revolutionerande järnvägslinjer, som gjorde det möjligt att transportera varor runt hela landet på samma dag.
Järnvägarna finansierades inte bara av arketypiska viktorianska kapitalister som hade gjort sina vinster på att köpa varor i de nya kolonierna i Fjärran Östern och sedan tillverka dem hemma, utan också av en ny lägre medelklass som indirekt hade dragit nytta av imperiets vinster och som hade blivit värdefulla aktieägare i en moderniserad ekonomi.
Monarkin var nu stadigt på väg mot konstitutionalism, så drottning Victoria var mer av en symbol för imperiet än en viktig aktör som hennes föregångare Stuart. En delstat i Australien bär hennes namn och Victorias huvudstad är uppkallad efter hennes första premiärminister, Viscount Melbourne. Det finns också en Victoria i British Columbia i Kanada, och Victoria var namnet på huvudstaden i det koloniala Hongkong, som Storbritannien hyrde av Kina fram till 1997.
Under Victoria hotades den ekonomiska och faktiska politiska kontroll som Storbritannien hade infört i Indien under Elizabeth I genom Ostindiska kompaniet. År 1857 började indiska soldater göra uppror, störda av att brittiska värderingar fortsatte att införas på bekostnad av deras egna lokala seder och bruk och frustrerade över att de inte fick del av imperiets sociala eller ekonomiska fördelar.
Rykten hade börjat cirkulera om att de indiska soldaterna på de nya gevären var tvungna att bita i patronerna, som påstods vara smorda med djurfett från heliga djur, vilket var motbjudande för både muslimer och hinduer. De indiska soldaterna marscherade mot Delhi med stöd av mogulkejsaren Bahadur Shah Zafar II och revolten spred sig snart över Ganges till Agra, Cawnpore och Lucknow.
De flesta historiker är överens om att britterna slaktade 100.000 soldater men den indiske historikern Amaresh Misra hävdar att dödssiffran kan vara så hög som 10 miljoner om man tar hänsyn till antalet civila som dödades under de tio åren efter revolten, då britterna försökte återta sin kontroll.
I efterdyningarna av kommuniteten införlivades Indien formellt som en koloni i det ständigt växande brittiska imperiet och drottning Victoria utnämndes till kejsarinna av Indien 1876. Hon visade stort intresse för det nyaste landet som välkomnades in i gemenskapen och med uppmuntran från sin indiske tjänare och förtrogne Abdul Karim lärde hon sig till och med att skriva på hindustani.

Belägringen av Delhi under det indiska upproret 1857

Abdul Karim, Victoria's indiska skötare

STATS

I slutet av Victorias regeringstid omfattade det brittiska imperiet en fjärdedel av världens yta och befolkning

5%
världens yta

12-13%
av världens befolkning

Under slutet av den viktorianska eran emigrerade många britter för att börja ett nytt liv i kolonierna. Emigrationen ökade från 1,64 miljoner 1880 till 1,68 miljoner 1900 och 1,8 miljoner 1920

1.8m

1.68m

1.64m

År 1901 hade Storbritannien cirka 37 miljoner invånare som förenades av ett huvudspråk, medan Indien hade 284 miljoner invånare, 179 språk och 544 regionala dialekter

37m

194m

© Alamy, Getty Images, Thinkstock, Kym Winters, Joe Cummings

1497 -1997

Kejserligt ursprung

Utforska händelserna som blev startskottet för Storbritanniens strävan efter dominans utomlands

Följ det brittiska imperiets blodiga fotspår på dess väg mot att bli en supermakt

Industri & innovation

Bevittna de händelser som bidrog till den snabba expansionen under 1800-talet

drottning victoria

Möt monarken som styrde över Storbritannien när landet nådde höjden av sitt inflytande

höst & arv

Spåra en global makts nedgång och bevittna dess bestående inverkan på världen